Kašpárkův průvodce Brnem pro roky 2014-16

Kašpárkův průvodce Brnem pro roky 2014-16

1. Kašpárkův průvodce Brnem pro roky 2014-16

2. Kouzlo jedenáctek. Krátce k novému vydání

3. Část první: Rukověť buržoazního životního stylu

1. Motto

2. Technická vsuvka

3. Kavárny a cukrárny

4. Restaurace

5. Bistra, hostince a rychlá občerstvení

6. Etnická bistra

7. Pivnice

8. Bary a vinárny

9. Lahůdky

10. Kluby

11. Nákupy

12. Galerie, street art a kina

13. Muzea a rodinné atrakce

4. Část druhá: Brno není jen Polívka a Donutil

1. Motto

2. Poprvé v Brně: otázky a odpovědi

3. 11 slavných Brňanů a skoro-Brňanů (a jedna Brňanka k tomu)

4. Malý slovníček hantecu

5. Hudba z Brna

6. Hodina v centru Brna

7. Židovské Brno

8. Cejl není Bronx: procházka místem, kam se nechodí na procházky

9. Dělnické kolonie. Romantické dědictví prvorepublikové bídy

10. Ústřední hřbitov

11. Obora Holedná, vrch Hobrtenky a Údolí oddechu

12. Brněnská přehrada a hrad Veveří v jedenácti zastaveních

13. Procházka lepšími brněnskými čtvrtěmi

14. Vila Tugendhat se vám nemusí líbit. Tady je 7 důvodů, proč se líbí ostatním

15. Architekt Bohuslav Fuchs a jeho dílo

16. (Málem) nejvyšší mrakodrap Evropy

17. Krátký průvodce čtvrtěmi

18. Haluze, které se jinam nevešly

19. Zdroje a odkazy

20. Tiráž

Kašpárkův průvodce Brnem pro roky 2014-16

Čtete archivní, dávno neaktuální verzi průvodce, určenou výhradně ke studijním účelům. Pro aktuální informace o projektu navštivte PoznejBrno.cz.

Kouzlo jedenáctek. Krátce k novému vydání

Za pouhé dva roky od sepsání mého Průvodce místy, která nenajdete v průvodcích v Brně otevřely desítky nových báječných podniků. Čtete proto zbrusu nové vydání knížky, která je teď už rovnou koncipovaná jako dvouročenka.

Pamětníci si všimnou nové, přehlednější struktury. Aktualizovaná část, nazvaná „Rukověť buržoazního životního stylu“, je rozdělená do jedenácti kapitol o jedenácti tipech. To číslo má v Brně svou mystiku. Katedrála odbíjí poledne už v jedenáct, což podle pověsti na poslední chvíli odradilo švédské vojsko, které si 23. srpna 1645 uložilo deadline pro dobytí města na dvanáctou. (Mohli jsme mít švédské platy, efektivní stát, protestantskou morálku a rovné postavení žen – místo toho máme každý srpen Den Brna.)

Špilberk má dále jedenáct cel, radnice jedenáct radních, „mrakodrap“ AZ Tower 111 metrů, úřadující primátor se narodil 11. 11. a s trochou snahy tu symboliku najdete všude, i ve výsledcích Komety a Zbrojovky.

Ty jedenáctky ale nejsou samoúčelné. Ač bylo Brno ještě před pár lety, patrioti prominou, ospalou dírou, atrakcí přibývá tak rychle, že jsem na ně při psaní potřeboval síto. Jedenáct pivnic, jedenáct kaváren – tolik může pivař nebo kafař navštívit od pátečního večera do neděle, aniž by riskoval zdraví. Kdo zůstane déle, pro toho tu jsou další, kratší tipy na koncích kapitol. Především v kapitolách o kavárnách a bistrech se tak ukrývají milé podniky, které by ještě nedávno patřily na absolutní špičku.

Jinak platí to co v prvním vydání: děkuji vám za nákup knížky, váš příspěvek mi pomáhá dál objevovat Brno a šířit jeho dobré jméno. Pokud jste se náhodou k průvodci dostali na nějakém pirátském webu, pak si jej prosím kupte na poznejbrno.cz – jinak se budu muset přestěhovat za prací do Prahy, a to mi snad nepřejete.

Váš Michal Kašpárek

Část první: Rukověť buržoazního životního stylu

Čtete archivní, dávno neaktuální verzi průvodce, určenou výhradně ke studijním účelům. Pro aktuální informace o projektu navštivte PoznejBrno.cz.

Motto

Sešli se dva autoři.

První: „Píší o Tobě v Hostu, že jsi špatný spisovatel, bezcharakterní chlap a vůbec buržoasní přežitek.“

Druhý: „Hm, a co mám dělat?“

První: „Přestěhovat se do Brna.“

(Anekdota „V Praze“ J. R. Picka, otištěná v časopise Květen v roce 1956.)

Technická vsuvka

Průvodce představuje osobní a nezávislý výběr toho nejlepšího v Brně. Nikdo za umístění žádného z podniků neplatil.

Pokud není uvedeno opačně, zmíněné kavárny, restaurace, bary a pivnice jsou buď zcela nekuřácké, nebo mají izolovanou kuřárnu. V klubech se zato většinou kouří.

Ptáte se, kde jsou fotky? — Je jich dost na odkazovaných webovkách. Nechtěl jsem vytvořit další drahou obrázkovou knížku pro velké děti, ale dostupný a inteligentní bedekr pro dospělé čtenáře.

Otevírací doby se můžou měnit, proto vás namísto jejich vypisování odkazuji na webové nebo facebookové stránky příslušných podniků. Otevíračku zmiňuji jen u míst, která ji nikde na webu nemají uvedenou, a zároveň se liší od běžných očekávání.

Vyhláška zakazuje pití alkoholu mimo restaurační zařízení prakticky na všech veřejných místech v Brně. Městští policisté ale dělají slepé, dokud nejste namol a neobtěžujete okolí. Proto si několikrát dovolím nabádat k takovému přestupku.

Jsem jedno velké ucho na vaše zážitky a názory. Pište mi prosím na michal.kasparek@gmail.com.

Kavárny a cukrárny

Brno provází pověst města kaváren od pradávna, přesněji od roku 1702, kdy do něj poprvé přivezl kávu Turek Achmet. Netěšte se ale na to, že po stylu Vídně posedíte v podniku, kde se za posledních sto let nic nezměnilo. Všechny slavné prvorepublikové kavárny si vzala válka nebo znárodňování. Některé se podařilo otevřít znovu jako doporučeníhodné restaurace (Pavillon, Era), jiné dokonce jako kavárny – ale přinejlepším průměrné. Proto vaše kroky povedou tam, kde kafe voní teprve pár let nebo jen měsíců.

Industra

Asi by si Petra Střelecká a Adam Obrátil mohli vybrat i hůř dostupné místo pro kavárnu, třeba nějakou jeskyni v Moravském krasu. Industra se schovává v areálu mrazíren v industriální zóně na jihu města, špatně dosažitelné jakýmkoliv dopravním prostředkem kromě rakety země-země. Jenomže pětadvacetiminutová pouť z hlavního nádraží nebo sedmiminutová procházka ze zastávky Kovářská se vyplatí. Oni tam totiž ti dva krásní mladí lidé, kteří se seznámili na zkušené v Londýně, připravují ze zrnek pražených ve Square Mile to nejlepší kafe, co jsem kdy pil.

Industra není otevřená každý den, doporučuju sledovat jejich facebookový nebo twitterový profil. Tam se taky dozvíte data cuppingů, ochutnávek kávy pod odborným vedením.

(Mimochodem, abychom Industře s tou dostupností docela nekřivdili: je to jediná kavárna v seznamu, před kterou se dá bez problémů a bezplatně zaparkovat. Třeba i s mrazírenským návěsem.)

- Masná 9, twitter.com/IndustraCoffee

Coffee Fusion

Za Michalem Kocmanem běžte, když chcete v centru města ochutnat opravdu vynikající kávu z českých i zahraničních pražíren a něco se o ní ještě dozvědět. Nikde jinde vám nenabídnou tolik způsobů přípravy, včetně filtrování přes drip a chemex.

Kdo spíš než povzbuzení hledá osvěžení, ať zkusí cascaru, nápoj z čajových třešní.

- Jánská 25, www.facebook.com/pages/COFFEE-FUSION/209200889117261

Spolek

Nejstarší podnik v seznamu: jeho otevřením v roce 1999 začala brněnská kavárenská renesance. Dvě patra, žádná hudba, číšníci s motýlkem a nadčasový nábytek: tady je fakt těžké poznat, jestli někde tam venku Ukrajinu zrovna zabírá Putin, nebo Hitler.

Vaří. Trápí-li vás velký hlad, dejte si štrúdl se sýrem a špenátem.

S sebou si můžete odnést čerstvou kávu z pražírny Doubleshot. Za těch sto korun za sto gramů stojí.

- Orlí 22, spolek.net

Mitte

Miniaturní kavárna v přízemí stejnojmenného hostelu slouží baťůžkářům k tomu, aby se rozkoukali po cestě, v čemž jim pomáhá perfektně připravená káva z pražírny Doubleshot. Vyzkoušet tu můžete několik druhů filtrace nebo cascarovou limonádu. Beru si odtud kávu do kelímku, když jdu na film do Špalíčku o pár kroků dál.

- Panská 11, cafemitte.com

Caffé del Saggio

Nesnáším nálepku „prvorepubliková“, tím spíš u kaváren, které otevřely v roce 2010 – jenže del Saggio taková prostě je. Když se rozvalíte v některém z měkkých křesel a přes talíř s dezertem se podíváte do zahrady téhle zastrčené vily, překvapí vás, že tam Čapek neháže aport Dášeňce.

Kávu si praží sami, vybrat si můžete z dobrého tuctu směsí a všechny, co jsem kdy zkusil, byly výborné. Číšníci svoje řemeslo milují, i když u některých to bohužel hraničí s pedantstvím. Jeden mi tu vysvětlil, že „preso“ neexistuje, aby mi hned svou další větou dal šanci kontrovat, že já zase nevím, co to je jeho „cukříček“ a „mlíčko“.

V létě dělají skvělou ledovou kávu do malých sklenek.

- Helceletova 2, saggio.cz

Tři ocásci

Moje srdcovka. Z celého Brna se tenhle kříženec kavárny, cukrárny, komunitního střediska a obchodu s lokální zeleninou nejvíce blíží maďarskému hajpu zvanému „rom kocsma“ – bar ve zřícenině. Tři přátelé (odtud název) zkrátka obouchali omítku po předchozím nájemci, z překližek postavili bar a pár příček, navezli starý nábytek, věšáky vyrobili z větví a lustry ze zavařovaček. Výsledek je poťouchlý, nápaditý a útulný.

Chodím sem rád na obědové polívky, bylinkové čaje, mošty a hlavně na zákusky od spolumajitelky-pekařky pracující pod uměleckým jménem Buch Ta. Kávovo-karamelový cupcake, jablečno-mandlový dort, trubičky s borůvkovým krémem: těžko se zastavit.

- Gorkého 37, triocasci.cz

V Melounovém cukru

Dřevo, beton, skvělá káva, milí baristé, nádraží hned za rohem: kavárna pro schůzky.

Zbožňuju jejich domácí limonády, okurková dovede osvěžit líp než pivo. Kávový nacismus se tu bohužel projevuje pikolkem žertovně naceněným na 125 korun.

- Františkánská 17, www.facebook.com/pages/V-Melounov%C3%A9m-cukru/515926391751893

Flexaret

Na téhle kavárně se pozná, že patří estétovi, fotografovi Vojtěchu Slámovi. (Starý Mercedes kombi před podnikem je mimochodem jeho.) Obdivuhodně opravené přízemí a sklep funguje napůl jako kavárna a napůl jako galerie a kulturní centrum. Jsou trochu z cesty (pod Petrovem, vedle Špačka) a nemívají úplně plno, což beru jako výhodu: rád si sem zalezu na kafe a zákusek, listuju si časopisy o fotografii a koukám z okna na stavební ruch v ulici, která teprve bude vyhledávaná.

- Kopečná 21, facebook.com/CafeFlexaret

Falk

Brněnské kreativní centrum, místo schůzek programátorů, grafiků, textařů, studijních skupin a neziskových organizací. Část nábytku provozovatelé vylovili ve vídeňských bazarech, na atmosféře to dělá hodně.

V suterénu se ukrývá Untr, útulný klub jako dělaný pro velké schůze nebo malé kulturní akce.

Obstojné bagety a osvěžující ředěný džus s kousky ovoce – legranž.

- Gorkého 12, falkcafe.cz

Cukrářství Martinák

Otevřít si malé cukrářství hned za rohem od dvou velkotováren na sladké? Vít Martinák se chytl skvěle, a jakmile se zakousnete do jeho větrníků, trubiček, laskonek, makronek, atakdále, ihned pochopíte proč. Máselná odpověď na éčka. Osobní přístup. Otevřeno do pozdních večerních hodin. Barové židličky u okna, překapávaná káva za dvacku. Čokoládový dort krájený nažhaveným nožem. Před psaním jsem si dal za cíl navštívit všechna místa aspoň dvakrát, u Martináka jsem byl pětkrát. A když nad tím tak přemýšlím, zas mi chybí cukry…

- Slovákova 8, facebook.com/cukrarstvimartinak

Jednou větou

Po brněnských kavárnách a restauracích můžete ochutnat skvělé věci od dvou cukrářek pracujících pod značkami Kokino a Republika, první peče mimo jiné vyhlášené čokodortíky s mořskou solí, druhá se zaměřuje čistě na makronky. (kokino.cz, cs-cz.facebook.com/makaronky) | Čtyřem kavárnám vtiskl nezaměnitelnou osobnost architekt Martin Hrdina: Alfě, Tungsramu, Atlasu a Artu. (Poštovská 4, Kapucínské náměstí 7, Žerotínovo náměstí 6 a Cihlářská 18) | Řádku dobrých kaváren najdete na Údolní ulici: hned pod Špilberkem Podnebi s krásnou zahrádkou, dál z města Mezzanine se suterénním barem otevřeným dlouho do noci, Kafe do vany a Záhradu s prima poledním menu. (Údolní 5, 15, 31, 33) | Kafec láká na výbornou kávu a služby praktické kopírovacího centra – útočiště obchodních cestujících. (Veveří 10) | Nejlepší kavárnou na východ od Svitavy je Zastávka, fungující též jako pekařství. (Táborská 232) | Café Placzek je asi nejelegantnější kavárnou v centru, bod za chytré propojení s ulicí. (Minoritská 4) | Tři plusy pro Park Lane: blízko z Lužánek, dětský koutek, tradičně báječná obsluha. (Lužánecká 4a) | Klafé je brněnská rezervace bobos, buržoazních bohémů, zvláštní sorty lidí, kteří jsou bohatí, ale snaží se tvářit, že nejsou. (Klácelova 1a) | Podobnou klientelu má i strohý Steiner. (Gorkého 38) | Když dostanete chuť na kafe, ale nechcete sedat do kavárny, odchytněte si u Ústavního soudu nebo třeba před Makrem pojízdný stánek Kofi-Kofi. (kofikofi.cz) | Vedle Martináka dělají v centru dobré zákusky ještě v Tutti Frutti. (Jiráskova 209) | Pro čerstvě praženou zrnkovou kávu si zajděte do pražíren Gills nebo Malena. (Veveří 9, gills.cz & Palackého třída 104, kavamalena.cz) | Čokoládovna Minach v Alfa pasáži je místem kamarádkovských schůzek a prvních rande už skoro celou dekádu. (Poštovská 6)

Restaurace

Nemám rád dělení podniků podle cen, protože i v těch nejvyhlášenějších restauracích dostanete v Brně polední menu za cenu větší večeře a něčeho na zapití v obyčejné hospodě. Jednou za čas si tak jejich návštěvu může dopřát i člověk se skromnými příjmy. Místa, kde se dá dobře najíst, jsem proto rozdělil trochu jinak. Nejprve prozkoumáme klasické restaurace, čímž myslím podniky, kde na vás čekají stoly prostřené, jak Guth-Jarkovský káže, číšníci vám tam budou přes pravé rameno podávat česká, francouzská a italská jídla a nakonec dostanete účet v diskrétním pouzdru. Pak navštívíme bistra a hostince, v nichž vládne uvolněnější atmosféra, což je při některých příležitostech plus a při jiných minus. Ve třetí a poslední kapitole věnované debužírování nás čekají etnická bistra.

Do košil a šatů, začínáme tím nejlepším:

Borgo Agnese

Michal Prachař vařil od půlky devadesátých let všude tam, kde to v Brně bývalo dobré: u Kastelána, v Brabanderu a Café Fischer. Po stážích v Praze a Bruselu – v jednohvězdičkové michelinské restauraci Chez Marie – otevřel vlastní podnik na Starém Brně na Provaznickém vršku. Pokud máte chuť na klasickou středomořskou kuchyni a pořádné rozmazlování od číšníků a číšnic, ve střídmém nadčasovém interiéru Borga na vás čeká stůl.

Vedle klasického cateringu pro svatby a večírky nabízí restaurace i private dining – kuchaři z Borga připraví večeři u vás doma nebo vám navaří do piknikového koše.

K restauraci náleží malý obchod s italskými potravinami, vchod z ulice.

- Kopečná 43, borgoagnese.cz

Koishi

S jednoduchým – spíš „jednoduchým“ – modelem „ryby a sushi“ se tahle nevelká restaurace v roce 2013 probojovala na první místo Maurerova výběru. To samozřejmě ještě nemusí značit, že byla skutečně nejlepším podnikem v republice, ale tak jako ještě nikdy nikoho nevyhodili za to, že koupil počítač od IBM, tak ještě nikdy nikdo nikoho neurazil pozváním do Koishi.

Prostředí můžu popsat otřepaným (a, přiznávám, trochu paušalizujícím) srovnáním: zatímco do Borga (a dříve do Kastelána) se chodí utrácet peníze „staré“, tzn. jde o ideální prostředí pro oslavu promoce čtvrté generace právníků v rodině, v Koishi šustí peníze „nové“, tzn. půjdete se sem veselit nad povýšením z junior accounta na art directora.

Zakládajícího sušimistra Tadajašiho Ebinu vystřídal před časem Noritada Sajto, kuchyni stále šéfuje Petr Fučík. Sajtovi můžete koukat pod ruce u jeho pultu přímo v restauraci, Fučík kuchyni opouští pro různé společenské akce na terase restaurace. Ať už míříte na obyčejnou sobotní večeři, nebo třeba na „den otevřených ústřic“, rezervace je muss.

Podobně jako k Borgo Agnese, i ke Koishi patří malý obchod s japonskými potravinami. Ceny mírné, srovnatelné s krámky ve vietnamské tržnici.

- Údolní 11, koishi.cz

Pavillon

Historie Pavillonu se táhne od revolučních let, kdy se mladý šéfkuchař Michal Göth úspěšně pokoušel o přenesení francouzských standardů vaření do Brna, tehdy pod značkou bistra Kastelán, později restaurantu U Kastelána. Podnik se poté, co jej koupil továrník a mecenáš Igor Fait, dočkal v letech 2011 až 2013 revoluce. Změnil adresu: ze sklepa na začátku periferie se přesunul do repliky funkcionalistické Zemanovy kavárny v parku na Kolišti. Změnil značku: na původní označení kavárny, Pavillon. Nakonec změnil i šéfkuchaře: Michal Göth odešel za štěstím do Miury v Čeladné a kuchyni převzal jeho mladý učeň Jan Kaplan. Pozoruhodný chlapík: má vystudovanou antropologii a zkušenosti z celého světa, vařil mimochodem pod Gordonem Ramsayem.

Pavillon je citelně levnější, než býval Kastelán (oběd s polévkou vyjde na 190 korun), a druhou milou změnou je méně formální a navíc prosluněné prostředí.

Po jídle můžete zajít na sklenku do baru Runway v suterénu. V zimě Pavillon provozuje romantické venkovní kluziště.

- Jezuitská 6, restaurant-pavillon.cz

Valoria

Jediný plnoletý podnik v seznamu, založený už v roce 1996. Ukrývá se až v Heršpicích, u sjezdu z D1, takže objednávejte taxíka nebo sedejte za volant. (Mají vlastní parkoviště a točený birel.)

Pojedl jsem tu nejlepší svíčkovou na smetaně svého života: tu chuť si vybavuju ještě po týdnu. Dovedu si dobře představit, že vás i přes tuhle referenci můžou od návštěvy odradit vysoké ceny, a proto se neštítím vytáhnout nevkusný argument: porce jsou nečekaně velké.

- Bohunická 2, valoria.cz

La Bouchée

Francouzská restaurace, které se daří balancovat na několika hranách najednou: decentní, ale neškrobený interiér, konzervativní, ne ale nudná nabídka, úslužní číšníci, ale bez „pakliže“, „posléze“ a „maucta“. Pořádají hodně akcí, hlavně řízené ochutnávky vín a degustační večery hostujících kuchařů.

- Údolní 33, labouchee.cz

Leporelo

Baví mě tu malé květináče s bylinkami přímo na stolech, ale to asi jako důvod k návštěvě nestačí. Může jím tedy být krátké menu ovlivněné kuchyněmi od alsaské na západ, na kterém nikdy nechybí stejky. Čas od času připravují hmyzí degustační menu.

Nemám rád argumentaci výhodným poměrem mezi cenou a výkonem, jenže u Leporela mi to přijde jako hlavní přednost.

- Malinovského náměstí 2 (Dům umění města Brna), leporeloplus.cz

Il Mercato

První podnik Riccarda Lucqueho – a vlastně jakéhokoliv „celebrity chefa“ – v Brně. Majestátní prostředí bývalé Cyrilometodějské záložny skýtá výhled na Zelný trh (odtud název) a jeden by mezi vším tím art deco a neo art deco nábytkem snadno uvěřil, že má Il Mercato stoletou historii, ačkoliv je o tři roky mladší než Bitcoin.

Těstoviny, mořské plody, ryby – itoška. Drahá.

- Zelný trh 2, ilmercato.cz

Sunset

Jediná brněnská restaurace s výhledem na panoráma města. Čeká vás bloudění monstrózním obchodním centrem IBC, postaveným na začátku devadesátých let, jemuž sen novozbohatlíků o vlastních vrtulnících na střechu přilepil nevyužívaný heliport. Přímo pod ním s trochou štěstí najdete Sunset, shlížející na město z nezvyklé perspektivy.

Nečekejte odvážný koncept – lístek je dlouhý, ceny příznivé, jídlo chutné. Za rok si budete pamatovat hlavně ten výhled.

- Příkop 4 (nejlépe po lávce z parku Koliště, pak po šipkách v pasáži k výtahu, poslední patro po schodech), sunset-restaurant.cz

Forhaus

Restaurace ze stejné stáje jako obě pivnice Na Stojáka, ale nebojte, místa na sezení je tu dost. Oceňuji přemýšlení nad detaily – na Rakousko-Uhersko odkazuje jak lístek s tafelspitzy, husími stehny a tokáni, tak lustry ve tvaru hranic bývalého mocnářství. Čerstvá zelená jablka v dekorativních mísách ladí se zelenými dětskými sedačkami.

- Pekařská 4, forhaus.cz

Butcher’s

Zatímco před většinou z podniků v tomto průvodci najdete leda přivázané kolo bez přehazovačky, na tomhle mě vždy fascinovalo parkoviště plné SUVeček a limuzín: i Valoria bledne.

Vevnitř je to lepší burgrárna, jakou znáte z filmů s Woody Allenem: kožené sedačky, malé obrázky po zdech, kuchaři v kšiltovkách, americká hudba 30. až 60. let. Obědové sendviče za dvě stovky, burgery za tři, stejky i za víc než pět – vše skvělé.

- Dobrovského 29, butchers.cz

Debut

První brněnská bytová restaurace – přes webovky se objednáte na konkrétní termín a konkrétní menu, a pak spolu s pěti až jedenácti dalšími hosty pojíte v bytě na Gorkého tříchodovou večeři od Joži nebo od Vladimíra. Žádná exotika, pěkný francouzsko-italský základ haute cuisine: slávky na víně, salát niçoise, bœuf bourguignon a tak dále.

Debut je jediný podnik v průvodci, který jsem doteď neměl příležitost vyzkoušet. Mám ale nadšené reference od přátel a neskrývanou slabost pro podobný „punk“. Brzo se tam potkáme.

- Gorkého 50, byt-debut.cz

Jednou větou

V restauraci Živá voda kousek od katedrály provozují řádové sestry z misijní rodiny Donum Dei francouzskou restauraci. (Petrov 2, restauracezivavoda.cz) | Sushi Ya lze vulgárně, ale jednoduše představit jako Koishi pro chudší. (Moravské náměstí 4, www.sushiya.cz) | Tomato Fresh Restaurant je sice zle dostupný pěšky a hromadnou dopravou, zavilí motoristé ale zato můžou díky poloze poblíž královopolských tunelů a velkému parkovišti konečně obědvat na úrovni. (třída Generála Píky 11, tomatobrno.cz) | Každý květen či červen nabízejí skoro všechny dobré restaurace degustační menu na Špilberk Food Festivalu. (www.spilberkfoodfestival.cz)

Bistra, hostince a rychlá občerstvení

Encyklopedie bistro popisuje jako „malou restauraci s cenově dostupnými jídly a neokázalým prostředím“. Já v tom poznávám i klasický český hostinec, tak se nelekněte toho, že míchám těstoviny a jitrnice.

Bistro Franz

Za fasádou secesního domu navrženého Františkem Pavlů (odtud název) se skrývá interiér s hravým rukopisem Martina Hrdiny: odkryté omítky, ostře zářící bar, chromové lampy, dřevěný nábytek s barevným lakem.

Rodinné bistro vaří jednoduchá jídla z lokálních a sezonních surovin: drůbež berou z farmy Němcovi a z Horňácké farmy, hovězí z Mitrovského dvora – projděte si web nebo se zeptejte číšníků. K pití Bernard a vína od Hrdiny a dcery (přízeň, kdepak shoda jmen) nebo hostětínský mošt. Občas kulturní program, občas hostování kuchaře Michala Rachada Hromase.

Pro mě je Franz referenční bistro. Takhle by to mělo vypadat, fungovat a chutnat.

- Veveří 14, bistrofranz.cz

Kabaret Špaček

Jednopatrový dům na úpatí Petrova plus svobodomyslný svéráz Martin Špaček plus ohromná spousta práce na interiéru rovná se báječné místo na oběd nebo celodenní klábosení nad sklenkou.

Kabaret Špaček má nejpohyblivější nabídku ze všech podniků ve městě. České klasiky, maďarské a rakouské speciality vč. tafelspitzu, ryby (každý pátek), východní Asie, dokonce i domácí kimči, tedy velmi pikantní fermentované zelí s chilli, česnekem a zázvorem. Každý den vyrazí kuchyně do jiného koutu světa, podle surovin a nálady.

Jídla tu ke stolům nosí z kuchyně, do které je vidět, sami kuchaři. Na baru vedou vína od moravských a rakouských vinařů a slušný čepovaný Rampušák.

Nezapomeňte, že je Špaček hlavně kabaret – desetkrát až patnáctkrát do měsíce patří večery kultuře, od šansonů po travesty show.

- Kopečná 46, kabaretspacek.cz

Castellana

Máme tu desítky restaurací, které dělá italskými jen Ricchi e Poveri a nanuky vydávané za gelato – a pak jednu jedinou Castellanu. Sergio Bellini a Radim Procházka (ten Radim Procházka, který před lety budoval Avii) přicházejí každý den kromě neděle s krátkým lístkem, který sjedete odshora dolů: antipasti, zuppa, primi, secondi, insalata a dolci. K tomu pizza – nikdo se v Brně nedostal blíž Neapoli – a skvělá rozlévaná vína, italská i moravská (Krásná hora). Extra bod za servis, který bývá v podnicích tohoto typu lajdácký, a svádí se to na „koncept“ – ne v Castellaně, kde by předpokládám raději strčili hlavu do rozpálené pece, než aby viděli hosta odcházet nerozptýleného.

V květnu 2014 otevírá druhá pobočka – trattoria na Novobranské v centru.

- Bělohorská 61, www.facebook.com/pages/Castellana-bistro/123684107839722

Don Pintxos

Čte se to „don pinčos“, což zní trochu brněnsky, a takový nějaký brněnský dojem z tohoto tapas baru i mám. Na jednu stranu dělají vynikající tapas, tedy studené i teplé baskické jednohubky a malá jídla. Vyberete si na baru – třeba chlebík s ančovičkou, jednohubku s vejcem a krevetami nebo fíky grilované ve špeku – a ke stolku k vám doputují i se sklenkou španělského vína. Na druhou stranu se k těm dobrotám neštítí pouštět Tomáše Kluse.

- Dominikánské náměstí 3, donpintxos.cz

Saffron

Zatímco Don Pintxos by se hodil spíš do nákupního centra než do středu města, Saffron se svým okolím dokonale splývá. Po letech vaření ve Španělsku si Robert Janíček otevřel tapas bar na Minské v Žabovřeskách, kde město pomalu přechází do předměstí, a vdechl mu příjemnou neformální atmosféru. Vaří i obsluhuje, šest dnů v týdnu. Ryby nosí hned vedle z Oceanu 48, kromě malých tapas dělá i paellu a pít můžete krom španělského vína i španělské pivo (lahvové).

- Minská 113, saffronbar.cz

Šelepka

Barák v nedávno krásně opravených sadech Národního odboje hostí prý nejstarší souvisle fungující hudební klub v Česku a tuhle restauraci, která se nezdá. V temném vstupním sále se kouří, jenže ten zadní je světlejší, nekuřácký a jako dělaný pro promoce a podobné slavnosti. Jídelák mají krátký, sezonní a zaměřený čistě na českou kuchyni, není to ovšem výkrmna – vedle svíčkové a žeber je totiž na lístku vždycky ryba, vždycky něco vegetariánského, vždycky něco bezlepkového. K tomu dětská jídla, protože máme přece zahrádku hned vedle hřiště. Tady někdo přemýšlel, což pořád není samozřejmé.

- Šelepova 1, selepova.cz

ERA

S nádhernou funkcionalistickou stavbou podle projektu Josefa Kranze už to vypadalo bledě, dlouho sloužila jako sklad a pak už jen jako ruina na spadnutí, dík místnímu mecenáši a evropským dotacím ale v roce 2011 znovu otevřela jako restaurace, kavárna a galerie.

Barevný interiér připomínající stavby nizozemského hnutí De Stijl spojují velká okna s ulicí, po které kolem drandívali kočárem Tugendhatovi, když se stavěla jejich vila. Vaří tu prostá jídla středo- a jihoevropských kuchyní, o jejichž kvalitě snad dostatečně vypovídá to, že jsme se tu se ženou rozhodli pohostit obědem své svatební hosty.

- Zemědělská 30, kavarnaera.cz

Růžová slepička

O Slepičce ví jen málo mých známých, kteří přísahají při Franzovi a Špačkovi – přitom je to bistro podobného ražení. Otevřená kuchyně, několik málo jídel každý den, k tomu fajn víno a domácí limonáda.

- Jánská (v pasáži domu U Tří knížat), ruzovaslepicka.cz

Cattani

Pasta bar pojmenovaný po hrdinovi italského kriminálního seriálu Chobotnice. Vlastně bary dva: po osvědčeném bistru na Veveří otevřeli provozovatelé druhou, větší pobočku kousek od nádraží, na Josefské.

Starší Cattani zdobí velký obraz Corrada Cattaniho, dominantou novějšího je lustr ve tvaru chobotnice. V obou dostanete domácí těstoviny: vyberete si tvar a omáčku a za pár minut jíte. Krom toho vedou předem připravená jídla jako lasagne. Prima tiramisu a panna cotta.

- Veveří 6 a Josefská 2, cattani.cz

U Čápa

Starší generace si Čápa pamatují jako pajzl, ve kterém tatínkové čekali na zprávy z porodnice na protější straně Obilního trhu, odtud ostatně název. Ačkoliv se před několika lety Čáp proměnil v čistou českou restauraci s plzeňským pivem, provozovatelé se vtipně snaží zachovat genia loci a čerství otcové tu mají deset procent slevu – navíc jejich fotka poputuje na zeď slávy.

Takové výjimečné okamžiky se vylučují s dietou. Čeká tu na vás chléb se sádlem, guláš, vrabec se zelím, klobásy, zabijačkové speciality, mé milované dětské jídlo knedlík s vajíčkem a k obědu občas české rizoto. (Abychom jim nekřivdili: saláty mají taky, i když to nedává žádný smysl.)

- Obilní trh 10, pivnice-ucapa.cz

U Semináru

Obyčejný hostinec. Což je v době, kdy se každý hostinec snaží být neobyčejný, poklad. České klasiky na poledním menu i v celodenní nabídce, dobrá plzeň, tichá hudba, skvělý servis. Samozřejmě bez kouře. Víc takových obyčejných hostinců.

- Smetanova 30, useminaru.cz

Jednou větou

Bistro Giraffy se specializuje na burgery, které tu v případě zájmu dostanete i bez housky, stejnojmenná společnost pak už šest let rozváží čerstvé a chutné svačiny. (Kounicova 35, giraffy.cz) | Když jsme u burgerů, nečekaně chutné dělají spolu s párky v rohlíku v budce Calvera’s Original Hotdog mezi konečnou dvanáctky a technologickým parkem. (Purkyňova 95) | V Bistru Colonial (neplést s obchůdkem Koloniál) mají burgery docela obyčejné, zato připravují moc dobré obědy. (Zemědělská 38, bistro-colonial.cz) | Vegetariáni mají v bistru Le Social na výběr i tofuburger, ještě podstatnějším lákadlem je ale dětská herna. (Úvoz 80) | Bistru Soul paradoxně tak trochu chybí duše: hlavní jídla, quiche i sladké mají skvělé, ovšem celkový styl si spletete s jakýmkoliv podobným bistrem v Holešovicích nebo na Letné, což na druhou stranu není nutně špatně. (Jezuitská 7, vedle pasáže Typos) | Cesta do kavárny Wellington, důmyslně ukryté v nákupním středisku v dalekých Řečkovicích, se vyplatí: vaří tam nečekaně dobře. (Vážného 21, wellingtoncafe.cz) | Stejně tak nebudete litovat pěší cesty až nahoru na Špilberk, kde v malém rodinném bistru Babinský servírují polévky a paštiky spolu s víny od Plačka. (Špilberk 1) | Tivoli stojí za návštěvu nejen kvůli italské kuchyni, ale i výhledu na Konečného náměstí a secesní palác Tivoli. (Konečného náměstí 6, tivolicafe.cz) | Stopkova pivnice byla za první republiky ústředím legendární sestavy Lidových novin (Heinrich, Čapek, Těsnohlídek atd.), teď patří pod řetězec Kolkovna Restaurants. (Česká 5) | Dalším osvědčeným místem pro obědy a večeře v centru je Jakoby, možná už spíš restaurace než bistro. (Jakubské náměstí 6) | Důsledně minimalistické Cafe Avia v roce 2009 roztrhalo labužnickou mapu Brna na kousíčky, jenomže z čerstvých surovin od té doby začaly vařit desítky šéfkuchařů a Avia podává pod novými majiteli nevyrovnané výsledky. (Botanická 1, aviacafe.cz) | Sicilané z Carusa svou pizzu nejenom rozvážejí, pochutnat si můžete i přímo u výrobny ve vnitrobloku na Bayerově na dosti sportovní zahrádce. (Bayerova 6, carusopizza.cz) | Když máte chuť na chlebíček, případně je potřebujete donést na nějakou slávu, ty nejlahodnější s jaksepatří majonézovým salátem dostanete v bistru EMA. (Pekařská 4) | Dietnější a přitom stále dobré chlebíčky dělají v Barunce. (Běhounská 20) | Bufet Vesmír vypadá zvenčí nevábně, ale až do pozdního odpoledne tu krom slušných hotovek dostanete vydatnou dršťkovku, gulášovku a další klasické polévky vhodné jako gáblíček. (Kobližná 8) | Na jídelnu Retro, dříve známou jako Ňamky naší mamky, by v Berlíně stály fronty ostalgiků a za jídlo byste nechali deset eur, ale protože jsme v Brně, chutná jídla v pozoruhodných socialistických kulisách si můžete dopřát za čtvrtinu a bez dlouhého čekání. (Mezírka 1, páté patro) | Až budete mít hlad ve tři ráno, není lepší volba než hamburger v M-Grillu. (Kobližná 8) | Na Kiwi, první vitariánské restauraci v Česku, mi vadí kecy o tom, že tepelně neupravené jídlo léčí, ale jinak mi tam vcelku chutnalo. (Gorkého 45) | Poslední doporučení jde za poloprofesionálním cateringem Minimalistische Feste Gruppe v čele s architektem Petrem Hurníkem, zpestřujícím různé slavnosti v Kamence, na Flédě nebo na Stadioně. facebook.com/pages/MFG-Minimalistische-Feste-Gruppe)

Etnická bistra

Vítejte ve voňavém světě koriandru a chilli. V podnicích, kde se budete po obědě cítit posilnění a osvěžení, ne zakachnění na zbytek dne. Kde svůj jídelníček obohatíte zeleninou a rybami. A kde váš dech může začít trochu páchnout po česneku, protože nic na světě není zadarmo.

Ebisu

Japonská kuchyně není jen suši! O tom vás přesvědčí Yuhi Che, která na podzim 2013 otevřela první brněnský podnik typu izakaya, kombinaci restaurace a hospody. K pivu a vínu si můžete vybrat z několik druhů salátů a mas včetně ryby, ke všemu voňavá rýže. Místo si raději zarezervujte pár dní dopředu.

- Slovákova 8, ebisu.cz

Thuan Lien

Deset minut trolejbusem z hlavního nádraží, na zastávce „Olomoucká – U školy“, ve vietnamské tržnici ukryté za bránou s nápisem Vinamo, vpravo v dlouhém pavilonu najdete tři bistra. Tohle je to úplně nejzadnější z nich a stabilně si drží špičkovou kvalitu všeho v nabídce.

A že je široká! Může sloužit jako encyklopedie vietnamské kuchyně. Phở bo – snídaňová a obědová hovězí polévka s rýžovými nudlemi, která vystačí jako hlavní jídlo. Bún bò nam bộ – hovězí s nudlemi, cibulí a arašídy. Bún tôm – krevetová polévka. Bún cá – rybí polévka. Bún chả – grilované tučné vepřové s vlasovými nudlemi. Všechno za stovku, za sto třicet pak velký set dokonalé rýže a několika malých masových a zeleninových jídel.

Vše se jí hůlkami a případně lžící, ale na stolech čeká i klasický příbor.

Obecné rady k tržnici: několik cedulí u jejího vchodu upozorňuje na to, že je přístupná jen živnostníkům, ale nebojte se, živnostenský list po vás nikdo chtít nebude. V pondělí je celá tržnice i se všemi restauracemi zavřená.

- Olomoucká 61a, za bránou Vinamo, vzadu v hale napravo

Bún Cá Hải Phong

Prostřední ze tří bister na vietnamské tržnici. Chodím sem na šnekovou polévku bún ốc – základ je stejný jako v krevetové a rybí, jen v ní plavou kousky tofu a mezi nimi malí tuzí šneci. Vřele doporučuju set s rýží, ve kterém na rozdíl od bistra Thuan Lien můžete dostat i malé krevetky a dušené larvy bource morušového. Není to vůbec taková divočina, jak to zní.

V zimních měsících majitelka bistra – energická a komunikativní dáma – nakládá vlastní kimči, ostré zatouchající zelí. Zavařovačka za 60 korun vás vydrží před nachlazením chránit zhruba týden. Bohužel taky před kontaktem s jinými lidmi.

- Olomoucká 61a, uprostřed v hale vpravo

Buddha

Indicko-nepálská restaurace, přesněji british curry house. To znamená, že tu nedostanete stejné jídlo jako ve stánku na předměstí Dillí, ale indii uzpůsobenou evropským chutím. A jak dobrou!

Často tu obědvám, protože dělený talíř tří jídel za 115 korun je nedostižitelný, tím spíš, že ho dostanete i před třetí, když už jsou všude jinde dávno vyjedení. U menu i u jídel z nabídky dovede oblíbený šéf Shiva Lal Kharal velmi obratně posouvat pikantnost. Pokud se bojíte pálivého, začněte něčím sladkým, třeba masem v omáčce korma, pak si nechejte dělat méně pálivé verze madrasu a masaly, nakonec se projíte k vindaloo a falu. I ty se dají naředit smetanou, takže vám neutrhnou patro.

Na baru si po jídle odsypte do dlaně směs žvýkacího koření a s ním pak do pusy – raději méně než více, ať se nezadusíte.

- Náměstí 28. října 16, buddhabrno.cz

Annapurna

Tuhle restauraci nemůžete minout, koření z ventilace voní v okruhu padesáti metrů. Větší než Buddha, nabídka prakticky stejná, plusem je poloha hned u nádraží, minusem, že nenabízejí dělené talíře.

- Josefská 14, indicka-restaurace-brno.cz

Taverna Athena

Ačkoliv zdejší řecká komunita kdysi čítala díky uprchlíkům z řecké občanské války tisíce lidí, s řeckými restauracemi je to teď v Brně bída. Vymyká se z ní toto malé bistro. Není to na slavnostní večeři pro dvacet lidí, ale když chcete vydatný oběd, nebo ještě lépe nízkorozpočtové a přitom romantické rande, je Athena jasná volba. Sympatický řecký majitel vám nařeže gyros, ugriluje sýr, připraví musaku, k tomu dvě deci vína a hned vám v hlavě začne tančit Řek Zorba.

- Štefánikova 4, tavernaathena.cz

Abu Rami

Po náhlém konci vyhlášeného arabského bistra Nandu’s Brnu zůstal milion stánků s kebabem, ze kterých stojí za pozornost nejspíš jen dvě provozovny. Abu Rami nabízí v pobočkách „opravdový“ kebab na špejli, ne vyztuženou májku, a na Lidické dokonce hotovky z jehněčího masa. Je to ale trochu loterie – mají tu jen dva stoly, které obvykle bývají obsazené.

- Lidická 47, Pekařská 20

Best Kebab

Cenu za nejmilejší personál v Brně získává… Best Kebab. Jsou věčně usměvaví, ve fezech, samí „mějte se krásně“ a „pěkný večer, pane“. Je sice trochu drzé dát si do názvu „Nejlepší“, jenže jejich doner kebab je opravdu nejlepší v Brně. Vegetariáni docení falafel a širokou nabídku grilovaných sýrů, které bych urazil, kdybych o nich napsal, že jsou náhražka masa. Sám si totiž na nich jako masožrout rád pochutnám.

- Veveří 36

Kupé

Nejlepší vegetariánská restaurace ve městě, tečka.

Přece jen mi to nedá a musím vysvětlit proč: zatímco všude jinde vaří převážně kočkopsy z hlívy, sóji a pohanky, tady egyptští kuchaři připravují bezmasá jídla severoafrických a arabských kuchyní. Humus, baba ghanúž, falafel, musaka, baklava a vydatné podlouhlé „pizzy“ pide – sýry jsou mimochodem připravené bez syřidel živočišného původu.

Hezčí část podniku, tak trochu připomínající orient expres, je bohužel kuřácká.

- Veveří 34, kupeorient.cz

Samovar

Malé ruské bistro s prodejnou potravin. Soljanka, boršč, pelmeně, vareniky – k tomu kvas a velký výběr vodek. Příznivé ceny.

- Koliště 5, gastronom-potraviny.cz/t/SAMOVAR

Bento

Jediné running sushi v Brně. Zaplatíte tři stovky a dvě hodiny můžete sedět vedle pásu, po kterém jezdí talířky se suši a jednohubkami připravovanými na místě dvojicí kuchařů. Tip na rande.

- Josefská 25

Jednou větou

Třetí bistro na vietnamské tržnici, to nejblíže vstupní bráně, sice nevaří špatně, ale nikdy jsem nepřišel na důvod, proč do něj chodit. (Olomoucká 61a, za bránou Vinamo) | Thajské restaurace jsou v Brně dvě, Sabaidy a Pad Thai – věrnost originálu rozlišit nedokážu, v Pad Thai se mi ale mnohem víc líbil prosvětlený interiér. (Kapitána Jaroše 29, sabaidy.cz & Palackého 124, padthairestaurace.cz) | Zlatá miska a Chutné štěstí nabízejí solidní „českou čínu“. (Marešova 14, Lidická 38) | Indický fastfood Satyam v Letmu a obchodním centru Královo Pole nemůže konkurovat Buddhovi, ale na poměry hypermarketů pořád nabízí chutné jídlo – v Letmu navíc s pohledem na nádraží z výšky. (Nádražní 2a, Cimburkova 4) | Tradiční brněnský gyros je legračně pojmenované okýnko, ve kterém v pracovní dny dostanete překvapivě chutný gyros z vepřového masa. (Masarykova 7)

Pivnice

Starobrněnská chemička dělá místní pivní scéně špatné jméno po celé republice, což je ale ohromná křivda na všech těch prima podnicích, kde dostanete výborně ošetřené pivo z menších a řemeslných pivovarů. A zdaleka už ne jenom klasický český ležák, ale taky svrchně kvašené ales neboli ejly (neznáte-li, napište si ochutnávku Matuškovy Rakety hodně vysoko do svého seznamu úkolů), piva pšeničná, nakuřovaná a jinak ozvláštněná.

Za téměř regionální specialitu se dá označit vídeňský ležák, pivo jantarové barvy a sladké chuti. Vaří jej ve Velkém Meziříčí, Vsetíně a dalších moravských pivovarech.

Na Stojáka

První pobočka téhle fantastické hospody na jaře 2013 úplně proměnila mentální mapu Jakubského náměstí. Z mrtvého fleku, kam se chodilo jen vyvolávat fotky, je tepající místo. A to především od dubna do října, kdy funguje zahrádka, v létě ochlazovaná sprškou a na podzim vyhřívaná infrazářiči.

Hlavní fór téhle hospody prozrazuje už její název: nejsou tu židle. Můžete urvat místo na sezení na parapetu nebo venku na obrubníku, spíš ale budete muset stát. Energii k tomu získáte z bezchybně ošetřené Chotěboře, velkomeziříčského Harracha a náchodského Primátora. K jídlu je tu bezpočet chlebů a jednohubek a hlavně vynikající dršťková polévka, i když dražší (za 59 korun).

Nechybí wi-fi a spousta zásuvek pro mobily a tablety. Co je ale pro hospodu podstatnější: provozovateli se podařilo nabrat tým báječných číšníků. Žádná mladá ucha, skoro všechno čtyřicátníci, bystří, ochotní, zábavní.

V březnu 2014 otevřela pobočka „Pekanda“ na rohu Pekařské a Šilingrova náměstí, chladný sklep je v létě skvělé místo pro únik před parnem. Rušná ulice ale bohužel nedovolí to, co se děje na Jakubáku, tedy volnou družbu desítek lidí, z velké části baťůžkářů.

- Běhounská 6 a Pekařská 2, vycepnastojaka.cz

Ochutnávková pivnice

Elf čepoval pivo a organizoval ochutnávky na Božence, Cyp čepoval pivo a organizoval ochutnávky v Netopýrovi – až to dali dohromady a otevřeli si vlastní pivnici.

Na rozdíl od Na Stojáka nečekejte designový podnik. Co ale čekat můžete, je šance ochutnat až osm výborně ošetřených piv – nebo i víc, protože hodně z nich dorazí jen v malé bečce, a nabídka se tak přes den protáčí. Vedle dvou tří ležáků je v nabídce vždy nějaký ejl, pšenice a obvykle i belgický speciál, čepovaný ze staré dřevěné pípy. Na každé pivo je tu správné sklo, každé je vychlazené na správnou teplotu. K jídlu rillettes a jednohubky. K tomu lednice zásobené desítkami různých lahvových piv. Nebe.

Moje tipy: cokoliv z českých pivovarů Matuška, Nomád, Tři růže a Falkon.

- Lidická 10, ochutnavkovapivnice.cz

U Alberta

„Jediná horská restaurace v Brně“: malý rodinný podnik v domku na úpatí Špilberku s pěti stoly a kamínky. Tři pípy a na každé pivo z neprovařených českých a moravských pivovarů: ne všechna jsou perfektní, ale pokud někde jako první ze své party pivních znalců narazíte na pivovarnický talent, tak právě tady. V létě zahrádka a možnost lebedit na schodech dolů do parku. Po celý rok slušná nabídka rumů.

Moje doporučení: Zlatý Josef, Slavkov, Beskydský pivovárek v Ostravici.

- Pellicova 10, www.facebook.com/ualbertabrno

U Sedmi švábů

Když jsme u těch rumů: jen o pár minut chůze dál je na Starém Brně tenhle naprosto utajený výčep s nenapodobitelnou atmosférou, dobrou chotěboří a nepravidelnými ochutnávkami, velkým výběrem rumů a především svérázným majitelem, který vám bude drze tykat a vůbec dělat zážitek.

Vchází se tam přes temnou pasáž vedle vinotéky, na jejímž konci jsou vrátka, pak ještě jedny dveře – a jste v potemnělé místnosti, na které je patrné, že ji zařizoval provozovatel bazaru. Filmové plakáty, z repráků vážná hudba: paráda.

- Leitnerova 11, 7svabu.brno.org.uk

U Poutníka

Putyka, která nabízí dvě věci: výborně ošetřeného Poutníka a dokonale promíchaný dav pijanů, ve kterém si jsou rovni dělník a majitel expandující firmy. Tavicí kotlík, jakým by česká hospoda přece měla být.

Radnice Brna-středu nepovolila Poutníkům zahrádku, a tak si v pasáži před výčepem můžete odložit pivo aspoň na petiční stoly sbírající v komické smyčce podpisy pod žádost, aby před výčepem mohly být stoly. Jeden z ďábelských nápadů zdejšího pravidelného hosta Matěje Hollana.

- Starobrněnská 16 (vstup bránou čp. 14), www.facebook.com/pivniceupoutnika

U Proutníka

Malý rodinný podnik, otevřený jen od pondělí do pátku: pán s paní tady točí Poutníka a k tomu ochutnávky. Nesmíte si nechat ujít pivo z minipivovaru Kozlíček v Horních Dubenkách na Vysočině.

- Smetanova 1

U Bláhovky

Kdo není na experimenty a dává přednost Plzni, ten by měl navštívit stálici na úpatí Kraví hory. Vedle piva z tanku tady dostanete bezchybný nakládaný hermelín, nivové koule a vyhlášené vepřové koleno, na které ale musíte dorazit co nejdřív odpoledne. K večeru si totiž ve špeluňce už nesednete, popíjet musíte v hroznu lidí na křižovatce Gorkého a Stojanovy. Fascinuje mě polička na půllitry připevněná k dopravní značce.

V neděli, pondělí a úterý je vnitřek nekuřácký.

- Gorkého 54

Na Božence

Má láska, schovaná v malém domku daleko v Králově Poli – svezte se sem jedničkou na zastávku Tylova. Poutník skvělý, ochutnávky taky, mix hostí od hooligans Zbrojovky po Indy z IBM jakbysmet. Jenže co dělá Boženku Boženkou, to jsou Tomáš a Zdeněk, zábavné postmoderní variace na starý motiv asertivního hostinského: „Kdo tě má v tom rohu vidět, kořeňu? To můžeš rovnou čekat na pivo na Slovaňáku.“

- Boženy Němcové 18, facebook.com/NaBozence

Zubatá žába

Když už budete mít cestu do Králova Pole, stavte se taky do Žáby. Na čepu stabilně Polička, často i Rampušák a Harrach, někdy Antoš. K jídlu vynikající obložené chleby a občas guláš, k poslechu rock.

- Jungmannova 33

Pivárium Zelená Kočka

Plusy: točí půltucet piv a většina je z pivovarů, které byste měli poznat. „Domácí“ Dalešice byly dlouho jedinou brněnskou alternativou ke starobrnu a plzni, za vyzkoušení stojí pořád. Občas pořádají řízené degustace, například i s borci od Matušky. Minus: vysoké ceny.

- Dvořákova 3, zelenakocka.cz

Pivovar Pegas

První moravský novodobý minipivovar, založený už v roce 1992. Doteď, troufám si říct, nejlepší, ovšem konkurence není silná. Vedle ležáku vaří i pšenici a občas ejly. Na jídelním lístku česká kuchyně. Pivovarská restaurace v centru i filiálka na Jiráskově jsou kuřácké s menší nekuřáckou částí.

Jakubská 4, Jiráskova 44, hotelpegas.cz

Jednou větou

Jméno si dělá nejnovější a nejmenší z malých pivovarů, Lucky Bastard – okoštujete nárazově na „třetích“ (tedy ochutnávkových) pípách výše doporučených pivnic a v pivotékách. (lucky-bastard.cz) | Trojkou mezi malými pivovary je pro mě Líšeňský. (Kotlanova 5, lisenskypivovar.cz.) | Čtyřkou Richard. (Ríšova 12 v Žebětíně, Údolní 7 v centru, pivo-richard.cz) | Dobrou Chotěboř točí naproti Ochutnávkové u Jeníka, ve všední dny mimochodem otvírají už v poledne. (Lidická 5a) | Nejstarší nekuřáckou pivnici v Brně, Hluchou zmiji, najdete na Veveří i v Černých Polích, a spíš než výchozí poličku a dudáka doporučuju ochutnávky. (Veveří 55, Merhautova 96) | Kuřácký výčep U Srdcí (též známý jako „Hercny“) se úspěšně snaží s ochutnávkami, navíc oceňuju už vzácnou metalovou atmosféru. (Poděbradova 12) | Zámecké pivo z Bratčic (dříve Oslavany) točí přímo v podnikové restauraci U třech čertů, kde se dají v parnu vysadit okna. (Dvořákova 8) | Vedle Lužánek dostanete výbornou poličku a moc dobrý škvarkový chléb v kuřácké pivnici U Míče. (Staňkova 15) | Pro popíjení u vody doporučuju stánek U Hříbku na Sokolském koupališti na přehradě. (49.242609, 16.512267) | U zastávky Přístaviště se hned na začátku řádky hospod obklopujících cestu k vodě krčí půvabná zahrádka nazvaná Včelínek a krom rukodělného medového piva Kvasar ze Sentic v ní dostanete i chleba s medem z lokální farmy. (Přístavní ulice, vcelinek.cz) | V Lužánkách čeká prima zahrádka s poutníkem a chlebem se sádlem Na Tenise. (nalevo od ústí Burešovy ulice do parku Lužánky) | Nebudeme se nad Starobrnem ofrňovat moc, jsou i horší piva, a pivovarská zahrádka je vlastně příjemná. (Mendlovo náměstí 20) | Na protější straně Mendláku je hned mezi nemocnicí U Svaté Anny a pohřební službou pivnice U Všech svatých s dobrým poutníkem a zahrádkou, na níž vás budou ovívat záchranářské vrtulníky. (Mendlovo náměstí 8) | Viz též prodejny piva v kapitole Lahůdky.

Bary a vinárny

Když na Huffington Postu v přehledu opomíjených turistických destinací psali, že je Brno městem vína, prozradili se, že ho neviděli ani z okénka Ryanairu. V Brně jsou stovky vináren a vinoték, jenomže drtivá většina prodává patoky po 55 korunách za litr. Na laciné opití v parku to stačí, ale kvůli tomu asi tohoto průvodce nečtete. Naštěstí se dá z moře nalejváren vybrat pár solidních podniků – ať už jdete po vínu, po kořalce, nebo po koktejlech.

Cohiba Club Conti

Čalouněná křesla s vysokými opěradly, art deco kávovar, tučňák preludující za klavírem, knihovna zásobená klasiky a police obsypané destiláty a likéry: takové bary znáte z filmu Kristián nebo ze seriálu Mad Men.

Cohiba Club Conti filtruje klientelu nápojákem hrdě vztyčeným uprostřed plácku před hotelem Continental, hned za výhled na skulpturu Ptáci od sochaře Olbrama Zoubka: jsme nejdražší v Brně, sestimsmiř. Za ty love ale dostanete od postarších distingovaných číšníků péči, kterou vám nemůže dát sebenadšenější brigádník.

Bar je kuřácký, a pokud si zapomenete doutníček doma, nevadí, tady si vyberete lepší.

Nakonec překvápko: ačkoliv nic nenapovídá tomu, že bar není součástí památkově chráněného hotelu už od samého počátku v šedesátých letech, otevřel teprve po rekonstrukci v roce 2011.

- Kounicova 6, cohibaclub.cz

Bar, který neexistuje

Ano, je to hype, ano, je to podnik bez tradice, ale nic naplat, živější bar v Brně nenajdete. Zaujme už jen prostorem, natahuje se přes tři patra v bývalé bance jeden blok od náměstí Svobody. (Přitom je bezbariérový, na toaletu se můžete svézt proskleným výtahem.) Nadstandard pokračuje péčí číšníků, kteří se vás chopí už ve dveřích, a finišuje tím hlavním: obrovskou nabídkou destilátů, likérů a koktejlů, z nichž některé si v Baru sami staří v dubových pilinách. (To jsou ty zabalené lahve u stropu.)

Pokud si nebudete vědět rady s výběrem, což je dost možné, někteří brigádníci vám možná přes všechnu snahu nebudou umět na sto procent pomoci. To je první minus „Baru“. Druhým, že je na patře přes všechnu snahu pořád cítit gril, na kterém se dělají hamburgery. Tím se ovšem dostáváme zase k obrovskému plusu: hambáče tady mají nejlepší z celého Brna.

Ceny jsou pochopitelně vyšší než v kolejní nálevně, ale v evropském srovnání pořád sociálně citlivé: koktejly od stovky, pivo a víno za půlku. Rezervace je večer v podstatě nutností.

- Dvořákova 1, barkteryneexistuje.cz

Petit Cru

Pokud dostanete v Brně chuť na víno a smíříte se s tím, že vás deci nevyjde na méně než padesát korun, Petit Cru je jasná volba. Sesterský podnik restaurace Koishi rozlévá vína nejlepších moravských sklepů: Arte Vini, Bronislav Grmolec, František Mádl, Gotberg, Jakub Šamšula, Jaromír Gala, Jiří Hort, Kolby, Nestarec, Petit Edelspitz-Staré Vinařství, Regina Coeli, Reisten, Rodinné vinařství Springer, Sonberk, Spielberg, Stapleton & Springer, Syfany, Šlechtitelská stanice Velké Pavlovice, Tanzberg, Tomáš Krist a vinařství Bíza, Drápal, Hrabal, Nechory, Sedlák, Špalek a Veverka z Čejkovic.

Moravou to pochopitelně nekončí, načatých bývá několik lahví z Rakouska a Francie a pod špunty na vás čeká víno z devíti dalších zemí.

Několikrát do týdne pořádají řízené degustace a další akce. Rentiérům se může hodit informace, že otvírají už v jedenáct dopoledne.

- Údolní 11, petitcru.cz

Sklípeček

Přízeň s Petit Cru: mladší generace Martinkovičů vede „sofistikovaný vinný bar“ pro japíky, ta starší ukázkovou vinotéku pro studenty a důchodce. Jedno z mála míst v Brně, kde mají dobré sudové víno, a to od Milana Očenáška z Moravského Žižkova. Když nahlásíte, že je to do blízkého Björnsonova sadu nebo na Kraví horu, dostanete nachlazenou petku a kelímky.

- Žižkova 2, sklipecek.wz.cz

Vinná galerie

Dobře zásobený sklep. Vedle nápomocného personálu mají šikovný encyklopedický web, dík kterému půjdete pro lahev nebo na sklenku najisto. Pravidelně pořádají řízené degustace.

- Lužánecká 16, vinnagalerie.cz

Dvorek pod Petrovem

Ze všech brněnských zahrádek ta nejukrytější a nejkrásnější – jak název napovídá, hned pod Petrovem. Možná by se sami viděli spíš mezi kavárnami, jenže zatímco kafe je „jen“ dobré, jít byste sem měli kvůli vínům od malých vinařů. Nabídka se točí a zatím jsem nebyl nespokojený.

Podnik funguje celoročně, kromě dvorku sestává z místností ve sklepích sousedících s Diecézním muzeem. Připravte si všechna pocem a ňuňu a tysešloztomilej, která máte – hlídají to tu dva neuvěřitelně roztomilí a přívětiví kříženci teriérů. Kdybych ještě randil, zamířím sem, aby mi pomohli prolomit ledy.

- Petrov 1, kavarnavbrne.cz

Transistor

Zatímco ostatní vzhlížejí k Berlínu s jeho strohými hipsterskými kavárnami, „long distance café bar“ Transistor připomíná pařížskou, odpusťte mi zdrobnělinu, kavárničku. Fajn kafe, slušná moravská a rakouská vína, pěkná letní zahrádka na rušném korzu Bayerovy ulice. Škoda brzké zavíračky, už v deset.

- Bayerova 7, transistor.cz

The Immigrant

Útulna expatů z britských ostrovů. Ráno mastné snídaně na vidličku, přes den česká a moravská piva, večer první sklenka guinnesse a nakonec tesknění po vzdáleném domově nad sklenkou whisky, za zvuků piana. Specialitou podniku je burger z pomalu pečeného vepřového masa – pulled pork. Všichni tu mluví dobře anglicky, což není úplně standard.

- Veveří 57, theimmigrant.cz

Naproti

Absintové doupě. Nečekejte halucinující umělce převařující alkohol s cukrem na čajové lžičce, ale docela obyčejné prostředí a výbornou obsluhu, která vás do správného pití absintu poučeně, a přitom ne namyšleně uvede. Namísto lžičky a cukru dostanete nádržku s ledovou vodou, ze které si budete do sklenky ukapávat a pozorovat, co to dělá za vizuální kouzla se silicemi. Škoda že se tu kouří.

- Jana Uhra 4, barnaproti.cz

Air Cafe

Měl by to být spíš Air Bar: zdejší káva totiž v tvrdé konkurenci už neoslní. Chlubit se zato můžou bohatou zásobou rumů, dlouhými koktejlovými lístky a hlavně unikátním prostředím. Majitel sbírá válečné memorabilie a „Airko“ už od založení v roce 1999 vyzdobuje fyzickými připomínkami československých hrdinů, kteří bojovali v RAF: uniformami, výzbrojí, mapami, fotkami – u stropu dokonce visí záchranný člun.

Jediný mně známý podnik v centru, kde si můžete dát pivo (bernarda) do tupláku. Jako první, dávno před tím, než to bylo cool, míchali radlera.

- Zelný trh 8, aircafe-brno.com

Poslední leč

Sem se nechodí na stařený manhattan, sem se chodí dojíždět. Když už jsou všude jinde židle na ježka, v Leči těžko najít volné místo. Ospalá obsluha, mraky kouře a jukebox – toho si tu můžete užívat i do sedmi ráno. Následky odpovídají.

- Jakubské náměstí 5

Jednou větou

Po večeři v Pavillonu můžete pokračovat na drink hned do suterénu, do stylového leteckého baru Runway, taktéž navrženého architektem Danielem Pirščem. (Jezuitská 6, restaurant-pavillon.cz) | Krátce po dokončení průvodce, v červnu 2014, otevírají kluci z Baru, který neexistuje, komorní Super Panda Circus. (roh Pekařské a Šilingrova náměstí) | Bar East Village připomíná burgrárnu a nálevnu kdesi uprostřed Louisiany, což umocňují (lehce zmatení) američtí číšníci. (Jaselská 2) | Whisky Bar Valevil nabízí vedle ostrovních whisek taky skotský národní pokrm haggis. (Kopečná 14, whiskybarvalevil.cz) | Dobré víno vám nalejí v distingované Akademické kavárně nebo chladném intimním sklípku U Mnicha. (Gorkého 11, Pekařská 70) | Pěknou strohou kavárnu Švanda v pasáži Alfa mají v oblibě lidé okolo HaDivadla – nenechejte se zmást názvem, chodí se sem spíš za alkoholem než kofeinem, a to už od dopoledne. (Poštovská 8) | Legendární Salon Daguerre ztratil po změně majitele a přejmenování na Ducks Deluxe pestrou studentsko-umělecko-gay klientelu, pořád mu ale zbývají překrásné dvoupatrové prostory někdejšího lékárnického bytu, s táflováním a art deco krbem. (Slovákova 1) | Na procházce směrem do Kamenné kolonie se načněte v Paláci Prigl a v Kamence pak užívejte života v Duck baru, onehdá spíše omylem v anketě na iDnes vyhlášeném nejlepší hospodou v Brně. (Křížová 20, Kamenná kolonie 10c) | Z barů a klubů otevřeně cílících na lesby a gaye vystupuje nedávno přestěhované Áčko. (Pekařská 80)

Lahůdky

Upřímně: nevidím nic špatného na tom koupit si v tesku dva rohlíky a deset deka gothaje v akci. Trend bio/local/fresh už mi leze krkem. Rád bych proto cynicky připomněl, že nakupováním v následujících obchodech patrně neuchráníte své tělo před rakovinou, nezachráníte planetu před externalitami potravinářského průmyslu a nejspíš už ani nikoho neoslníte, nakupují tam totiž všichni.

Takže: proč? Inu, proto, že je to všechno hrozně dobrý.

My Food Market

Velký a výborně zásobený obchod s kvalitními potravinami. Od pečiva přes mléčné výrobky po čokolády a alkohol, všechno pecka, ale co se mi na My Food Marketu líbí nejvíc, je maso zpracované jejich vlastními řezníky. Borci se jmenují Antonín Carda a Ivo Josefovský a chodí do práce v kravatě. Hovězí v biokvalitě i zvěřina jsou řádně vystařené, takže domů neponesete drahou vodu.

Jediné minus: hrozné místo u autobusového nádraží Zvonařka, špatně dostupné všemi dopravními prostředky. Naštěstí ale rozvážejí, nákupy za víc než 500 korun dokonce zdarma.

- Zvonařka 5, myfoodmarket.cz

Koloniál

Podruhé a naposled použiju v popisu podniku přídavné jméno „prvorepublikový“ – majitelé Koloniálu tak místo vědomě stylizují, na stěně visí mapa Československa ještě s karpatským ocáskem a zboží vám namarkuje milá paní v puntíkovaných šatech a se staženými vlasy, chybí jen jmenovka „Bajzová“.

Koloniály nabízely zboží z kolonií – tenhle ale naopak vede jenom české a moravské potraviny. Od všeho trochu: pečivo, mléko, ovoce, zelenina, alkohol, sladkosti, maso a hlavně vynikající klobásy a uzeniny z Kobylí.

- Gorkého 5, kolonialbrno.cz

Dobrej špajz

Podobná nabídka jako v Koloniále, jen soudobější atmosféra. Doporučuju výhodné dvoulitrové balení medu nebo vychlazené lahvové pivo či cider, které si můžete odnést do blízkého Wilsonova lesa.

- Burianovo náměstí 1 (Žabovřesky), dobrejspajz.cz

Sklizeno

Když před pěti lety otevřeli na Křídlovické, byl to v Brně první obchod odebírající potraviny hlavně od místních farmářů. Teď mají pobočky ve třech městech a jen v Brně pět. Trochu opustili původní lokální koncept a stala se z nich franšízová síť samošek s kvalitními, dražšími potravinami. Nabízejí rozvoz.

- Josefská 14 (největší, nejblíž nádraží, i s hladovým oknem), Křídlovická 47, Palackého třída 93, Dvořákova 10, Říčanská 23 (sídliště Kamechy), www.sklizeno.cz

Čočkův biojarmark

Pokud se nepletu, nejstarší fungující farmářský obchod v Brně. Zdeněk Čočka s kolegy prodává výpěstky ze sedmi biofarem v blízkém okolí – k tomu med (beru odtud), vajíčka, pečivo, občas maso.

Jarmark má otevřeno jen tři hodiny denně. Krámek je malý a lze jej přehlédnout i při každodenním chození okolo, neboť spíš než na náhodných kolemjdoucích stojí na stálých zákaznících a jejich objednávkách. Klubová záležitost, ale zastavte se.

- Cihlářská 19, cockuvbiojarmark.org

Makro

Výčet obchodů „se vším“ by bez tohoto velkoobchodu nebyl kompletní. Jasně, k nákupu potřebujete Makro kartu, a tu nedostanete bez živnosťáku. Jasně, bez velkého špajzu a bez auta nemá moc smysl o návštěvě Makra přemýšlet. Ale přece: pokud se kvalifikujete, nebudete litovat cesty na předměstí. Vyberou si tu šéfkuchaři, vyberete si i vy. Zbožňuju obří chlaďák na maso, ze kterého vylézám po pár minutách s drkotajícími zuby a krásnými kousky hovězího nebo zvěřiny.

- Kaštanová 50, makro.cz

Zelný trh (na Moravském náměstí)

„Zelňák“ je jedním z pilířů brněnské identity. Náměstí s krásnou barokní kašnou Parnas podle návrhu Jana Bernarda Fischera z Erlachu slouží prodeji zeleniny (zpočátku pouze zelí) přes pět set let. Neznamená to ovšem, že tu na vás čekají praprapraprapra…pravnuci původních zelinářů: za hyperlokální tradiční fasádou se skrývá ledasco. Naštěstí jsou prodejci rozlišeni barvou vystaveného povolení: zelené mají farmáři, červené překupníci a žluté ti, kteří něco pěstují a něco přeprodávají.

Kromě mainstreamových rajčat a paprik tu v sezoně seženete i vzácnější plodiny, jako je brukev, tuřín nebo angrešt. Vítaným doplněním jsou stánky s řezanými květinami, osivem i sazenicemi.

Až do jara 2015 je Zelný trh uzavřený kvůli rekonstrukci. Stánky proto najdete v parku na Moravském náměstí. Nejsem sám, kdo si přeje, aby tam trhy zůstaly – na rozdíl od Zelňáku přece jen Moravské náměstí funguje jako dopravní křižovatka, a člověk si tak snadno nabere pár jahod cestou do města či z města.

- Zelný trh / Moravské náměstí

Ocean48

Ryby, které před 48 hodinami ještě plavaly v moři. Do suši, na pánev, pro restaurace. V kuse nebo nafiletované. Slávky, se kterými zalevno vyrobíte velkou romantiku.

Nejstarší pobočka, na Minské v Žabovřeskách, pořádá každý pátek po celý rok grilování. Jí se na stojáka a všechny chody snesou srovnání s nejlepšími restauracemi ve městě.

- Minská 113, Palackého třída 13, Nádražní 2a (obchodní dům Letmo), Merhautova 154, ocean48.cz

Marks and Spencer

Uvědomuju si, že tenhle krám jde proti duchu celého průvodce, vždyť ani není v Brně, ale v Modřicích, jenže já to tam mám opravdu rád. V obchodním centru Olympia se ve stejnojmenném obchodu s oblečením pro pojišťováky a sekretářky skrývá několik regálů s potravinami, které jinde prostě nedostanete. Chutná mi tu i to co jinde ne: brambůrky, zázvorová limonáda nebo sušenky.

- OC Olympia, U Dálnice 777 Modřice, global.marksandspencer.com/cz/cs/food/food

Koření od Sindibáda

Spolu s Annapurnou nejvoňavější místo v Brně. Vlastně místa, protože ty krámky jsou dva, s totožným sortimentem. Ten je možná až příliš velký: vedle unikátních směsí (doporučuju třeba ádžiku do adžabsandalu nebo kohoutí sůl na kuře) tu mají i glutamátové bomby známých značek. Prozkoumejte lexikon bylin a koření na jejich webu – i proto, že v titěrných krámcích, ze kterých často vede fronta ven, nebudete mít moc prostor k rozkoukání.

- Pekařská 5, náměstí Svobody 10 (v pasáži Alfa)

Hải Đăng

Největší a nejlépe zásobený obchod s potravinami a kuchyňským náčiním ve vietnamské tržnici. Cesta stejná jako do bister: brána Vinamo, pak doprava k podlouhlé jednopodlažní budově s restauracemi, která se zhruba uprostřed jakoby láme do „S“. Právě v tomto zlomu nakoupíte věci, které jinde v Brně neseženete, nebo jen s obtížemi: čerstvý koriandr a fenykl, skvělou levnou rýži (beru tu s tygrem), domácí tofu, sójové klíčky, sušené hovězí se sladkým chilli, kimči v plechovce, rybí omáčku, pravé sójové omáčky nebo velké balení pálivé srirachy. U pultu si můžete vybrat jídlo s sebou – obvykle maso a rýži zabalené v banánovém listu, ideální jako mikrovlnková večeře. Kromě potravin prodávají woky, sekáčky a rýžovary. Když na něčem chybí cena nebo popis, nebojte se zeptat, obvykle tu aspoň jeden člověk umí dobře česky.

- Olomoucká 61a, za bránou Vinamo, vzadu v hale napravo

Jednou větou

Pro červené maso (a špekáčky) do Steinhausera. (Joštova 3, Minská 4) | Pro drůbež a kosti na polívku do Vepřeka, ačkoliv vepřové a hovězí maso má taky dobré – a bacha na něj, ovládá triky rytířů Jedi a prodá vám toho, že to neunesete. (Minská 28) | Dominanci těchto dvou značek chce narušit řeznictví Mikrofarma – otevírá až po dopsání průvodce, ale dělali na něm lidé z La Bouchée, což je solidní příslib. (Selská 4) | Čerstvé sladkovodní ryby vedou u Šopíka a v Rybeně. (Božetěchova 6, Orlí 26) | Supr uzeniny pořídíte v pobočce rakouského řetězce J. Gruber Delikatessen, kde navíc můžete hned pojíst sekanou v housce či máčený preclík a zapít to vínem nebo pšeničným pivem. (Radnická 11) | Sýrárna Gran Moravia nemá v mléčném byznyse konkurenci. (Zelný trh 19, Cimburkova 4) | Sýrárna Minská nabízí přece jen trochu osobnější přístup a taky velký výběr pálivých omáček – můžete i degustovat. (Minská 6) | Ukrajinské speciality koupíte v Oděsse, ruské v Samovaru. (Cejl 18, Koliště 5) | Japonské v Koishi shopu, maďarské v… Maďarských specialitách. (Údolní 11, Palackého třída 51) | Zdravá výživa U Damiány má neokoukaný a velký sortiment zrní, luštěnin, bylinek, piv a sladkostí, včetně skvělých ovesných tyčinek. (Veveří 118) | Až půjdete do Koloniálu, nahlédněte taky do nedalekého pekařství Preclík a ovozela Patizon. (Gorkého 4, Grohova 6) | The Candy Store je záchrana, pokud potřebujete o Vánocích či jiné příležitosti podarovat dítě nebo puberťáka: neokoukané převážně americké limonády, sladkosti a brambůrky za ceny nižší, než by se dalo čekat. (Bayerova 8) | Ze širokého sortimentu Limotéky doporučuji jehličnatou limonádu Wostok („tajga v lahvi“) a jakýkoliv typ Fritzkoly. (Koliště 53) | Ve Vom Fass skutečně vše teče z kohoutků: oleje, octy, ale i pálenky. (Solniční 6) | V pivotéce U Modrého lva na České si nevšímejte odporných lahváčů ve výloze, jděte najisto po Matušcích, Nomádech, Harraších a dalších lahůdkách do ledničky. (Česká 21, pivoteka.eu) | Moje nejoblíbenější pivotéka Pivní lékárna už je bohužel hodně z ruky a otevřená jen po odpolednech, zato ji provozují znalci a nadšenci. (Kořenského 19, pivni-lekarna.cz) | V Ochutnávkové pivnici a u Alberta najdete lednice s lahvovými pivy z malých pivovarů.

Kluby

Klubová scéna v Brně stojí a padá s akademickým rokem. Živý kulturní program čekejte od září do prosince a od března do začátku června. Léto bývá s čestnou výjimkou pár večerů mrtvé.

Vstupenky na kulturní akce pořídíte se zhruba desetiprocentní slevou v předprodeji v hudebninách Indies na Poštovské 2.

Vedle hudebních klubů a koncertních síní zařazuji na konec i kluby v původním smyslu slova, tedy místa, kam jdete na blind a přitom s jistotou, že potkáte někoho známého, anebo, jste-li ve městě noví, že se tam s někým seznámíte.

Kabinet Múz

„Kaboš“ je cool. Hudební dramaturg Tomino Kelar (člen skupiny Midi Lidi) tahá neokoukané umělce z celé Evropy, a když tu zrovna není koncert nebo party, hraje se v Kabecu divadlo nebo běží nějaká estráda.

Přes den Kabinet Múz funguje jako kavárna, oblíbená mezi maminkami – ostatně na děti se nezapomíná ani při skládání programu, který nabízí i divadelní představení pro malé.

- Sukova 4, kabinetmuz.cz

Fléda

Pojem. Jméno má Fléda slavné nejen kvůli tomu, že odkazuje na vyhlášený kabaret Fledermaus, fungující ve stejném domě už před sto lety. Dramaturgům se roky daří lákat do Brna hvězdy světové úrovně, jen v posledním roce tu hráli Swans, Kid Koala nebo The Young Gods. Vedle hudebníků, které znáte z Pitchforku, tady uslyšíte českou popmusic: Tři sestry, Kryštofa nebo Monkey Business. Zábava se přelévá mezi malým a velkým sálem, do toho druhého se vejde 800 lidí.

Na Flédě se dá vyžít nejen kulturně, ale i konzumně: pořádají pravidelné blešáky a koloniály.

Starobrno a víno jsou ovšem za trest.

- Štefánikova 24, fleda.cz

Stará Pekárna

Tak trochu jiný klub: v cihlovém sklepě, kde se kdysi peklo těsto, uslyšíte prakticky každý večer jazz nebo rock. Nějakým zázrakem se už dlouho daří držet úroveň velmi vysoko. Občerstvit se můžete tankovou plzní a chlebem se sádlem. Zahuleno, bohužel.

- Štefánikova 8, starapekarna.cz

Sono Music Club

Koncertní a konferenční sál otevírající těsně po dokončení průvodce, proto nevyzkoušený. Stavitelé slibují špičkovou akustiku a mezi prvními vystupujícími hudebníky jsou Duke Ellington Orchestra nebo Peter Lipa.

Fanoušci Hvězdných válek okamžitě pochopí, proč se budově s kulatým šedě obloženým sálem vystupujícím z černé fasády přezdívá „Hvězda smrti“.

- Veveří 113, sono.cz

Metro Music Bar

Dramaturgie klubu v suterénu pasáže Alfa se ohlíží nazpátek: vystupují tady big bandy, rockové kapely a revivaly. Po nich pak rezidentní DJ Harosh.

- Poštovská 6, metromusic.cz

Melodka

Skoro každý večer tu hraje tvrdý rock, metal, grunge a tak podobně.

- Kounicova 22, melodka.cz

Skleněná louka

Jedinečné místo: pavlačák přebudovaný na kulturní centrum. Pět podlaží, počítáme-li jen zřídka otevíraný suterén, hostí kluby, čajovnu a několik esoterických krámků. Za pozornost stojí Sklenick, studentský klub s občasnou hudební produkcí v přízemí, a Místogalerie, hudební bar a galerie v podkroví.

- Kounicova 25, dumsklenenalouka.cz a sklenenalouka.cz

Mersey

Podle pamětníků se právě přes Mersey na začátku 90. let dostávaly do Brna všechny nové hudební styly. Párkrát do roka se podaří do Žabovřesk nalákat nějakou hvězdu, jinak si Mersey jede v rytmu oldies večírků a revivalů.

- Minská 15, mersey.cz

Kunštátská trojka

Tři sály ve středověkém Domu pánů z Kunštátu přímo v centru slouží jako výčep a prostory pro umělecká vystoupení. Dvůr ve vnitrobloku je neobydlený, proto v teplých měsících tepe dlouho do noci – mimo jiné tu zažijete hudební improvizace, ke kterým slouží i erární piano. Jednou za čas jarmark.

- Dominikánská 9, 3trojka.cz

Desert

Bratránek Trojky vypadá spíš jako suterénní výčep než klub. V zadním sále, do kterého se chodí až nepříjemně nízkou a úzkou chodbou, ale nabízí vyžití skoro každý večer. Svobodomyslné místo, kam chodí kytičkáři hudebně improvizovat a nerdi hrát stolní hry. Každou druhou neděli v měsíci bohoslužba s evangelickým farářem Štěpánem Hájkem a jeho hosty.

- Rooseveltova 11, dodesertu.cz

Boro

Vzmáhající se klub schovaný ve sklepě na počátku městské periferie. Co ztrácí na lokalitě, to dohání dramaturgií – sem se nechodí jak do Kaboše, abyste se pochlubili novou taškou od Playbagu, sem se chodí za hudební avantgardou. (Nebo naopak za osvědčenými punkovými značkami.)

- Křenová 75, boro-klub.cz

Jednou větou

Janáčkovo divadlo a Brněnská filharmonie nejsou kluby, ale ve výčtu míst, kam za hudbou, pochopitelně chybět nesmí. (ndbrno.cz/o-divadle/janackovo-divadlo a filharmonie-brno.cz) | To samé platí o opeře Národního divadla Brno. (Rooseveltova 1, ndbrno.cz) | Nýčko už do džín: Alterna je milý studentský podnik na kolejích Družba, krom občasných jazzových a etno koncertů tu můžete zažít skutečnou družbu s českými studenty VUT a zahraničními studenty Masaryčky. (Kounicova 48, alterna.cz) | Provozovatelé Flédy v roce 2013 otevřeli menší klub v centru, jmenuje se Eleven. (Dominikánská 11, elevenclub.cz) | Živo u Palečka je milý hudební a diskusní klub. (Koliště 23, upalecka.cz) | Leitnerka je známá hlavně pro poslechové pořady hudebního kritika Jiřího Černého. (Leitnerova 2, leitnerka.cz) | Traubka a Mýdlo jsou jako dvojčata, dva zakouřené dojížděcí podniky naproti sobě na Traubově ulici, oblíbené mezi lidmi, kteří pochopili, že v životě není kam se honit. (Traubka 8 a Traubova 3, mujweb.cz/garchea/traubka/traubka.html‎ a mydlo.uprumyslovky.cz) | Do poetického divadelního klubu Veselá Husa se vchází přímo z foyer Provázku. (Zelný trh 9) | Pomalý Bar (Pomaláč) slouží hlavně studentům z kolejí Tvrdého a kolemjdoucí láká na pravidelně obměňované slogany vedle dveří: „Život je krásnej, ale člověk musí být aspoň trochu nalitej.“ (Úvoz 60) | Galeryje 9: koncerty, výstavy, absint. (Lidická 9) | Studentům VUT je důvěrně známý klub Terč, ve kterém není radno objednat si malé pivo (nebo to zkuste, uvidíte). (Kolejní 2) | Favál Music Circus hostí především studentské akce. (Křížkovského 22, faval.cz) | Obří areál továrny Vlněna už jde postupně k zemi, a je proto možné, že v klubu Vlna už žádný koncert nebude, ale pro úplnost stejně zmiňuji – byly to skvělé akce. (Přízová 1) | Stále zato žije Zbrojovka, jíž probublávají decentralizované umělecké aktivity – největší je zřejmě každoroční zářijový Henry Lee Fest. (Lazaretní 7) | Two Faces je tupá dydžina s legendárním bazénkem – čekám dobu, kdy se tam začne chodit „ironicky“. (Biskupská 1)

Nákupy

Jdete-li po módních řetězcích, máte to v centru jednoduché: pro nás odrbané je tu Česká ulice s H&M, Zarou, Reserved a Baťou, pro nóbl dámy Panská s Max Marou atp. Kousek od nádraží láká galerie Vaňkovka s desítkami obchodů, vč. Peek & Cloppenburg. Autem nebo bezplatným autobusem (odjíždí z Úzké) se dostanete do modřické Olympie. Ale kvůli takovým místům jste si přece tenhle průvodce nekoupili. Podpořte raději místní obchody:

Knihkupectví Ženíšek

Nemůžu začít ničím jiným než knihami, ke kterým Michal Ženíšek přidává bonbóny a solidní porci w-t-f. Jeho malé knihkupectví v Alfa pasáži slouží k setkávání a malým potlachům, které se někdy protáhnou na zbytek dne. Svérázný fanoušek opery často zůstává v práci přes noc kvůli přenosům z Metropolitní, přičemž krám nechává otevřený. Bacha, je to past na knížekchtivé opilce, do kterých mazaný knihkupec rád přilévá další kořalku, a nutí jim čtení.

Ženíšek i jeho pomocníci musejí mít v hlavě nějaký katalog, jinak si nedovedu vysvětlit, že vždycky dobře poradí, co mám komu koupit. Proto potvrzuji slogan: „Když knížka – tak od Ženíška!“

- Poštovská 4 (Alfa pasáž), facebook.com/zenisekm

AB Antikvariát Petr Bouda

Co už vyprodal Ženíšek, to bude v tomhle antikvariátu, půdorysem malém, ale vyhnaném na štok. Ze široké konkurence vybírám krám ze dvou důvodů: AB Antikvariát má dlouhou tradici, sahající do roku 1983, a nabízí spoustu starých map a pohledů, nejenom Brna.

- Kounicova 15, abantikvariat.cz

Pokojík

Slogan „krásné věci pro život“ bych doplnil o „jste-li žena“, protože věcí pro pány tu moc nenajdete, snad nějaký ten notes. Návrhářka Andrea Lojkásková byla tuším první, kdo se odvážil založit si butik s cenově dostupnými pracemi krejčích a designérek z okolí, a její Pokojík šlape už několikátou sezonu.

- Smetanova 45, pokojik.com

Naše věci

Manželé Dvořákovi prodávají v salonu na Veveří výtvory svoje i tuctu dalších designérů, krejčích i pekařek – součástí pěkného obchodu je totiž malý bar. Pěkné rukodělné krasohledy mě už několikrát zachránily před Vánoci.

- Jiráskova 16, naseveci.cz

Wolfgang

Čistý a vkusný „urban fashion store“ s pánskou i dámskou módou. Můžu doporučit ručně šité kožené výrobky ze zlínského Playbagu. Je to tu trochu dražší, s přihlédnutím k tomu, že maskáčové a jinak retro kousky koupíte v „Army store – les, lov, turistika, tábornictví“ za rohem za pětinu.

- Vachova 8, wolfgangstore.cz

Leporelo+

Designový obchod v Domě umění: výpravné obrazové knihy, bytové doplňky, kinofilmové fotoaparáty, bloky a notesy a tak dále. Mimo jiné tu pořídíte šperky od designérky Barbary Slezákové, tvůrkyně maskota Poznej Brna. (Hledejte značku Morrows.)

- Malinovského náměstí 2, leporeloplus.cz

Minimon

V tomto obchodě koupíte píču. Píču jako náhrdelník, píču jako přívěsek na klíče, píču jako náušnice (v národních barvách), píču jako mýdlo a dokonce píču jako náramek přátelství. Komu by ani to nestačilo, ať si koupí razítko s nápisem „kunda“ a obtiskne si ho třeba na čelo.

Holky sice říkaly, že punk je jinde – pořád mi to ale přijde vtipný.

Po uzavření pobočky na Pekařské v červnu 2014 pokračuje prodej přímo v dílně.

- Zábrdovická 10, minimon.cz

Retro

Nepříliš známý, ale dobře zásobený bazar s nábytkem. Nikde jinde v Brně jsem neviděl tolik pěkných věcí v bruselském stylu, ale vedou i starší kousky, až po art deco. Voní to tam doutníčky.

Otevřeno pouze ve středu, čtvrtek a pátek odpoledne.

- Koliště 57, antik-retro.cz

Rosebud

Stylové květinářství chytře umístěné poblíž křižovatky Gorkého a Veveří, takže ať už půjdete v téhle požehnané čtvrti na rande kamkoliv, skoro vždy budete mít cestu okolo. Cvrlikají tam živí ptáčci.

Provozovatelka se kromě prostého vázání kytic věnuje nejpomíjivější designérské činnosti ze všech, flower designu. Oceníte při slavnostech.

- Gorkého 4, rosebud.cz

Re:paráda

Chytrý nápad: první česká „knihovna s oblečením“, ve které si můžete za abonmá 390 korun půjčit každý měsíc dvanáct kousků. Vcelku pochopitelně tu – prý ovšem jen zatím – pořídí jen dámy. Co můžu posoudit, skoro všechno to jsou vkusné, docela chic věci.

Pokud míříte na ples nebo jinou slávu, Re:paráda půjčí šaty i nečlenkám za 100 až 450 korun.

- Jaselská 17, reparada.cz

Kabinet Toma Holiče

Nic tu vlastně nenakoupíte, ale byla by škoda Toma Holiče vynechat jen proto, že se nevejde do škatulek. Za výlohou s cedulí UMĚLECKÁ ŠKOLA se na rohu Kotlářské a Tučkovy skrývá kadeřnictví vzniklé kdysi ze sázky, ale kupodivu odolávající tržním tlakům. Tři mladí kluci si to udělali po svém: navezli starý nábytek, kulečníkový stůl, gauč, rádio hrající Tomášovy DJ Sety nebo rozhlasové detektivky („To už jsme slyšeli, ne? Zabil ji manžel,“ zažil jsem jednou) a lahve alkoholu. S nůžkami trochu bojují, párkrát jsem dostal palcem do oka, ale vždy jsem odešel ostříhaný důstojně a platil jsem od stovky do sto padesáti. Objednání do druhého dne.

- Kotlářská 19, facebook.com/pages/Kabinet-Toma-Holiče/176501862377389

Jednou větou

V pobočkách Turistického informačního centra koupíte tu lacině podbízivé, tu docela povedené suvenýry, mimo jiné skleněnou repliku orloje z náměstí Svobody za 1 111 korun. (Radnická 10, Kapucínské náměstí 5) | Třikrát do roka se na Stadionu koná Factory Fashion Market, pestrý trh s oblečením a doplňky. (Kounicova 22, facebook.com/FactoryFashionMarket) | Až půjdete o víkendu do Kamenné kolonie, nakoukněte do domácího designového obchůdku Sixty Stone Space, s trochou štěstí dostanete i najíst od Minimalistische Feste Gruppe. (Kamenná čtvrť 60) | Architekt David Zhoř navrhl známé návrhářce Denise Nové krásný krámek, nebo po jejím: showroom. (Veselá 4, denisanova.cz) | Manželé Bára a Aleš Šeligovi mají „módní label“ Alešbáry a pěkný butik pod Špilberkem navržený Renátou Kučerovou. (Pellicova 5b, alesbary.cz) | Pěkné věci šije Eliška Judová a.k.a. Elajediova ve svém maličkatém ateliéru. (Grohova 34, wi-fi) | Nejstarší české knihkupectví v Brně, Barvič a Novotný, má velké oddělení s hudebninami, na čemž nic nemění ani nedávný přechod pod řetězec Kanzelsberger. (Česká 13, barvic-novotny.cz) | Perfektně zásobený je antikvariát Alfa, vč. polic s cizojazyčnou literaturou. (Veselá 39) | Květinářství Efemér nemá stálou prodejnu, na objednávku vám ovšem vyrobí nádherné kytice pouze z místního a sezonního kvítí, i kdyby to měly být holé únorové větve s poupaty. (efemer.cz) | Studio Novoretro hledá a restauruje pěkné kousky nábytku z 20. století. (novoretro.net) | V Love Music koupíte kromě obrázkových triček taky mnoho věcí s motivy Brna, od náušnic po nástěnné hodiny – super suvenýr. (Pekařská 17, lovemusic.cz) | Nej armyshop s vybavením pro přežití, rekontextualizovatelným na módní doplňky, je Army store – les, lov, turistika, tábornictví. (Jezuitská 5) | Lidovou uměleckou tvorbu jako suvenýr, dárek či dekoraci zakoupíte v Lutě. (Česká 22) | Starožitnictví v centru, které stojí za návštěvu, ať už sháníte nábytek, nádobí, obrazy, sochy, módní doplňky nebo jen lapače prachu: Baru, Josef Sinajský, U Madony, Papilio, Stanislav Lysoňek (Dominikánská 2, Dvořákova 12, Dominikánské náměstí 9, Veveří 71, Minská 69) | Staré nepotřebné oblečení, včetně spodního prádla a obuvi, odnášejte do Centra sociálních služeb Josefa Korbela, poslouží lidem v nouzi. (Mlýnská 25) | Viz též Moravskou galerii v kapitole Galerie, street art a kina.

Galerie, street art a kina

O aktuálních výstavách se nejsnáz dozvíte z šikovné mapy Artmap, kterou si můžete zdarma odnést skoro z jakékoliv kavárny, případně ji najdete na webu artmap.cz spolu s adresářem. Na rozdíl od následujícího úzkého výběru Artmap postihuje úplně všechno, co se ve výtvarném umění děje.

Moravská galerie

Sbírky „Morgalu“ se rozprostírají po třech krásných budovách v centru: Pražákově paláci (mj. stálá výstava moderních československých výtvarníků – do ní vstup volný), Uměleckoprůmyslovém muzeu (mj. stálá výstava užitého umění – do ní taky vstup volný) a Místodržitelském paláci (mj. stálá výstava umění od gotiky po 19. století – vstup hádejte za kolik). Honosné prostory všech tří paláců mimo to hostí řadu krátkodobých výstav – neuděláte proto chybu s výhodnou vstupenkou za 200 korun (380 pro celou rodinu).

Galerii dělá největší slávu mezinárodní bienále grafického designu, které nás čeká v roce 2014 a pak 2016.

Mimo sbírky výtvarného umění patří pod instituci secesní Jurkovičova vila v Žabovřeskách. Prohlídku si raději rezervujte dopředu.

Moravská galerie pořádá hodně jednorázových akcí, proto sledujte web. V prodejnách vstupenek pak prodlete pár minut nad regály plnými katalogů k výstavám nebo tašek přes rameno vyrobených z reklamních plakátů galerie.

Moc se neví o knihovně v Umprůmu – rok inspirace jen za 50 korun.

- Husova 18 (Pražákův palác), Husova 14 (Uměleckoprůmyslové muzeum), Moravské náměstí 1a (Místodržitelský palác), Jana Nečase 2 (Jurkovičova vila), moravska-galerie.cz

Dům umění města Brna

Galerie drápající po mezinárodním významu sídlí v budově někdejšího Künstlerhausu, přečísnuté po válce do funkcionalistické podoby Bohuslavem Fuchsem. Výstavy zachycují hlavně současné výtvarné umění, s úkroky hlouběji do 20. století (i po roce vzpomínám na skvělou výstavu českého komiksu).

K prezentaci mladých umělců slouží dceřiná Galerie G99.

Za zmínku stojí dva větší projekty mimo budovu galerií. Prvním je bienále Sochy v ulicích (neboli Brno Art Open), lákající v liché roky umělce k obohacování veřejného prostoru. (Největší pozornost si asi vysloužila zeď přehrazující nákupní třídu v Kobližné ulici v roce 2011 a funkční vodní dělo na Moravském náměstí v roce 2013.) Druhým Brněnský architektonický manuál a stezky – web (bam.brno.cz), knihy a audioprůvodci provádějící po funkcionalistické (či obecně moderní) architektuře města. Dva palce nahoru!

- Malinovského náměstí 2, dum-umeni.cz

Vila Tugendhat

Jedné z nejcennějších památek světového funkcionalismu se dostatečně věnuji v sólo kapitole, tady tedy jen provozní věci: prohlídku si rezervujte co nejdříve, protože je o krásně zrekonstruovanou stavbu zájem na několik měsíců dopředu. Pokud je v čase vaší cesty do Brna plno, máte dvě možnosti. První je návštěva zahrady, za kterou zaplatíte 50 korun, a můžete se zdržet, jak dlouho chcete. Bohužel je to jako jít do nejlepší restaurace ve městě a na jídlo se tam koukat přes sklo. Druhou pak návštěva některého z filmových promítání uvedených na webu vily. I tu musíte rezervovat dopředu, navíc, což hlavně pro cestující může být nepraktické, je předepsán dress code. Ale zapřísahám vás, vyzkoušejte vše, co můžete, protože ta princezna za to stojí.

- Černopolní 45, tugendhat.eu

Adam Gallery

Nástupce Wannieck Gallery nadále obývá zrevitalizovanou slévárnu Vaňkovky po straně stejnojmenné nákupní galerie. Těšte se na průřez českou výtvarnou scénou posledních zhruba padesáti let a na mladé evropské umělce. A samozřejmě na krásnou starou fabriku.

- Ve Vaňkovce 2, ragallery.cz

Fait Gallery

Igor Fait, továrník, mecenáš a mimochodem majitel restaurace Pavillon, nechává prosté měšťany prostřednictvím své galerie nahlédnout do svých vlastních sbírek a do soukromých sbírek dalších českých milovníků umění. Větší galerii (včetně sálu MEM) najdete v pěkně zrekonstruované budově starého pivovaru v areálu kartuziánského kláštera v Králově Poli, menší Preview přímo naproti Velkému Špalíčku v centru.

- Božetěchova 1, Dominikánské náměstí 10, faitgallery.com

Galerie Architektury

Domy. Pěkný.

- Starobrněnská 18, galeriearchitektury.cz

4AM Fórum pro architekturu a média

Pole, kde má za deset nebo dvacet let stát nové nádraží, v tom poli barák na odstřel – ideální místo pro kombinaci galerie a think tanku zkoumajícího rozvoj měst.

Cestu na Rosickou važte jen v době výstavy. Těch nebývá zas tolik, 4AM se soustředí spíš na organizování a spoluorganizování venkovních akcí, jako bývá květnový Den města. Sledujte Facebook.

- Rosická 1, forum4am.cz

Industra

Spolu se stejnojmennou kavárnou se uprostřed pustin jižního předměstí ocitla neméně pozoruhodná galerie. Nedostupná lokalita v areálu mrazíren je prý záměr: „Představte si místo, kam lidé nevchází jen proto, že jdou okolo, ale proto, že je cílem jejich cesty.“ – Představuji a okamžitě vypínám…

…ale no tak dobře. Industra si zaslouží obdiv: bez dotací z veřejných peněz totiž její tvůrci budují kombinaci galerie, ateliérů, makerspace (to je něco jako kůlna, jen pro elektroniku a jiné cool věci) a coworkingu. Byl jsem na výstavě Gloryhole a párkrát v kavárně – a příjemně mě překvapilo, že nejde o podnik z kategorie „aspoň něco“, ale o pokus totálně to rozstřelit, mít to lepší než v Praze v Meetfactory.

Běžte se za nimi podívat. Nebo jim aspoň pošlete nějaký prachy.

- Masná 9, industrabrno.cz

Timovy práce

Moje nejmilejší galerie výtvarného umění jede nonstop. Sprejer TIMO už druhým desetiletím rozsévá svoje básně a vážné žerty po Lískovci, Bohunicích a po centru města. Najdete v nich to co v jiných stencilových kouscích ne: spiritualitu. „Každé ráno / obrátit se k Bohu / sám si totiž asi / nepomohu.“ Doteď vzpomínám na dávno přemalovanou reklamu „Ježíš přijde“ s přelepkou „nový a lepší“.

Právě rychlé mizení jeho děl znemožňuje dokonalé zmapování Timových prací. Doporučuji navštívit největší galerii, tzv. TIMOst, na půli cesty po cyklostezce mezi pavilonem Anthropos a Kamennou kolonií. Dále na jeho díla určitě narazíte na sídlištích Bohunice a Starý Lískovec, především v okolí zastávky Osová. Naštěstí Timo stále pracuje a po městě šíří jak díla zbrusu nová, tak opakované inkarnace starých hesel „Všechno bude“, „Neboj“, „Okamžitě se uklidni“, „Máš na míň“ nebo „Brno s velkým B“.

- pilíře dálničního přivaděče na Bítešské ulici (49.188351, 16.567139) a řada dalších objektů, neoficiální facebooková skupina facebook.com/groups/249761179094/

Kino Scala

„Vyzkoušejte si to sami!“ – náměstek primátora Oliver Pospíšil takhle v roce 2011 reagoval na nářky filmových vědců z Masarykovy univerzity, že město zavírá předposlední ze svých kin. Škola se toho chytla, Scalu si pronajala, a po rekonstrukci a znovuotevření na podzim 2013 je z ní nejlépe vedené kino v Brně.

Nabízí mimo jiné: odpolední promítání pro rodiče s dětmi, při kterých v sále není úplná tma a filmy jsou trochu ztišené; možnost vzít si do kina psa, pokud je na vodítku a neštěká; přímé přenosy ze světových operních scén ve vysokém rozlišení; pravidelné promítání Scala naslepo, kdy až do poslední chvíle nevíte, na co jdete (pokud jste film už viděli, můžete se zvednout a dostanete zpátky vstupné).

- Moravské náměstí 3, kinoscala.cz

Kino Art

„Kino náročného diváka“, jak se Art jmenoval před rokem 1969, si přes svou tradici udržuje mladého ducha: vedle Kubricků a Andersonů tu zažijete i seriálové maratony.

Dva sály dovolují promítat až šest filmů denně, což přichází vhod při každoročních festivalech jako Brněnská 16 (mezinárodní festival krátkých filmů), Cinema Mundi (průřez tím nejlepším ze světové kinematografie za poslední rok), Mezipatra (přehlídka filmů s gay/lesbickou/transgender tematikou) nebo Jeden svět (festival dokumentů o lidských právech).

Cinefilové se po promítání vzpamatovávají ze svých zážitků v kavárně Art (dejte si salát teté!) a baru Artěk.

Taky tu pracuje nejmilejší paní pokladní na světě. A venkovní neon KINO ART má dlouhodobě mimo provoz první dvě písmena: NO ART.

Součástí kina je i stejnojmenná galerie výtvarného umění, volně přístupná ve foyer.

- Cihlářská 19, kinoart.cz

Jednou větou

Důležitá je ještě Galerie Ars, zaměřená na současné české umění žijících autorů. (Veselá 39) | Několik výstavních ploch najdete přímo na ulici nebo jiných veřejných prostorech – Umakart, Anne Frank Memorial, Nadveřegalerie, Šaufenstr. (Lidická 40, Orlí 22, Kamenná čtvrť 27, nádvoří Pražákova paláce na Husově 18) | Vlastní galerii výtvarného umění provozuje i Turistické informační centrum města Brna. (Radnická 4) | Práce studentů VUT prezentuje galerie Aula. (Údolní 19, ffa.vutbr.cz) | Malý nezávislý a jen v úterý a sobotu otevřený Off/Format prezentuje mladé umělce, v únoru 2014 nabídl povedenou výstavu writera Tima. (Gorkého 41) | Poslední malé předměstské kino Lucerna se stále drží, po digitalizaci navíc nabízí kvalitní zvuk a obraz. (Minská 19, kinolucerna.info) | Viz též Industru v kapitole Kavárny.

Muzea a rodinné atrakce

Nebudu vám lhát: je to bída. Do brněnských muzeí chodím hlavně zavzpomínat na to, jak jsem v nich byl před 25 lety se základní školou – od té doby se v některých nezměnilo skoro nic. Naštěstí se najde aspoň pár výjimek.

Zetor Gallery

Brněnské muzeum, které nevypadá jako brněnské muzeum. Potlesk ve stoje na blatníku od hnoje!

Slavný výrobce traktorů se inspiroval firemními expozicemi automobilek a v roce 2013 otevřel vlastní výstavku. Malou, ale boží. Se spoustou zemědělských strojů, širokým výběrem dárkových předmětů – dokud Zbrojovka nezvedne pohozenou rukavici, nebude stylovějšího suvenýru z Brna – a velice milým kustodem.

Z centra se sem svezete tramvají č. 8, pak pět minut pěšky. Jediná chyba: mají otevřeno pouze v pracovní dny.

- Trnkova 111, zetorgallery.cz

Technické muzeum

Menší než slavnější pražské, ovšem přinejmenším stejně pestré. Jen hlavní budova nabízí promítání historické stereovize, uličku řemesel z dob první republiky a starších, salon mechanické hudby, malou expozici dálkové komunikace a hlavně experimentárium, ve kterém jsem posledně u mechanických a logických her kempil víc než hodinu.

K muzeu patří líšeňské garáže s výstavou autobusů, trolejbusů a tramvají. Od hlavní budovy muzea je to ale štreka: 48 minut jízdy MHD s dvěma přestupy. Naštěstí vozy několikrát do roka vyjíždějí do centra, kde je uvidíte při muzejní noci.

- Purkyňova 105, technicalmuseum.cz

Mendelovo muzeum genetiky

Ze skleníku, ve kterém se zrodila nauka o dědičnosti, zbyly ve dvoře kláštera na Mendlově náměstí dávno už jen základy. Život a dílo slavného vědce ale připomíná pěkné muzeum hned o pár metrů dál. Lidé z Masarykovy univerzity se snažili udělat výstavu interaktivní, a tak tu například můžete pokračovat v Mendelových meteorologických pozorováních.

- Mendlovo náměstí 1a, mendelmuseum.muni.cz

Pavilon Anthropos

Nejhezčí ze všech brněnských expozic Moravského zemského muzea nese už od otevření v roce 1928 podtitul „člověk a jeho rod“. Nedávno opravený pavilon je známý pro dva exponáty: prvním je model mamuta v životní velikosti, druhým 25 tisíc let stará soška Věstonické venuše. Běžně se vystavuje jen kopie, při zvláštních příležitostech vás ale pustí do suterénu prohlédnout si originál macatice vypálené z hlíny. Pro mě to byl jeden z nejsilnějších uměleckých zážitků v životě – pochopitelně ne proto, že by byl pravěký sochař bůhvíjaký kumštýř, ale proto, že jsem hleděl na kousek umění přesně tisíckrát starší, než jsem byl tehdy já sám. To se vám jen tak nepodaří, pokud vám nejsou tři měsíce.

- Pisárecká 5, mzm.cz/pavilonanthropos

Muzeum romské kultury

Jediné muzeum svého druhu v republice. Stálá expozice nese název Příběh Romů, krátkodobé se bez výjimky věnují nápaditým tématům – viz poslední Příběhy romských sportovců a sportovkyň. Krom výstav muzeum organizuje kulturní akce: autorská čtení, hudební představení, promítání a malé festivaly oživující čtvrť.

- Bratislavská 67, rommuz.cz

Muzeum loutek

Obří dřevěná loď, jejíž špička čouhá nad ulici Cejl, v sobě skrývá výstavu loutek účinkujících v představeních Divadla Radost. Nejde o stálou expozici, loutky se vždy po několika měsících obměňují – tu je výstava pestrá a průřezová, tu se zabývá třeba jediným výtvarníkem.

- Cejl 29 (oficiálně Bratislavská 32), muzeum-loutek.cz

Hvězdárna a planetárium

Někdejší Gottwaldova lidová hvězdárna v Brně vstoupila do 21. století až důkladnou rekonstrukcí v letech 2010 až 2013. Na kopuli planetária teď promítá už ne jeden, ale rovnou série projektorů – jeho sál je plný bez nadsázky od rána do večera, dík školním pořadům, populárně-naučným show i odborným konferencím. Ať už vás zajímají projekce, nebo chcete vidět hvězdy na vlastní oči přes teleskopy, sledujte program a vstupenku si rezervujte pár dní dopředu.

- Kraví hora 2, hvezdarna.cz

Lamacentrum Hády

Step na dně hádeckého lomu má příhodné obyvatele: stádo lam. Malá, nadšenci provozovaná a stoprocentně kontaktní zoologická zahrada snadno strhne i dospělé.

Pozor na krátkou otevírací dobu: od dubna do října o víkendech od 13 do 17 hodin, mimo sezonu jen v neděli od 13 do 15.

- Hády 10, lamacentrum.cz

Muzeum města Brna

Jak hrad Špilberk prochází rekonstrukcí, tak se v něm každý rok o něco rozšíří výstavní plochy Muzea města Brna, momentálně čítající už deset stálých expozic. Asi nejznámější z nich je věnována slavnému vězení, které tu s přestávkami fungovalo do 20. století. Mně je milejší výstava meziválečné architektury nazvaná O nové Brno a sbírka poválečného výtvarného umění.

Radost vám asi neudělá, že pokud si chcete prohlédnout všechna čtyři patra hradu plus rozhlednu, na pokladně necháte 920 korun za rodinu nebo 400 korun za jednoho, což je jen o 11 korun méně, než kolik stojí prohlídka Versailles.

- hrad Špilberk, spilberk.cz

Kostnice

Pozapomenutá, v roce 2001 šťastně znovuobjevená kostnice, kam se až do 18. století sklízely kosti z přeplněného blízkého hřbitova. Nebožtíků byste tu napočítali čtyřicet až padesát tisíc, což je prý druhý největší počet v Evropě po pařížských katakombách. Přesto mi kostnice v Kutné Hoře nebo v Neapoli přišly větší a především působivější. Zážitek z té brněnské kazí opět vysoké vstupné: za 140 korun se dočkáte 15minutového pobytu, ani ne skutečné prohlídky – průvodkyně při mé návštěvě jen přečetla základní informace z papíru, pak následovala volná zábava za zvuků reprodukované hudby.

- Jakubské náměstí (vstup vedle vchodu do kostela sv. Jakuba), ticbrno.cz

Zoologická zahrada

Zmiňuji pro úplnost. Nejzábavnějšími zvířaty celé zoo jsou krkavci. Což prozrazuje víc o zoo než o krkavcích.

Zahrada se dlouhodobě zaměřuje hlavně na zvířata z tunder a lesů, medvědy, vlky, bobry nebo losy. Fanoušci Zaklínače nebo Hry o trůny tak budou zřejmě spokojenější než předplatitelé kanálu Discovery. Na ty čekají aspoň tygři a šimpanzi.

Zoo se rozléhá po celé Mniší hoře, takže si na prohlídku vyhraďte aspoň tři hodiny. Jedete-li autem, parkovací místo nehledejte přímo před vjezdem, ale na parkovišti o něco blíže do centra, kousek za odbočkou k OBI.

- U Zoologické zahrady 46, zoobrno.cz

Jednou větou

Leoše Janáčka připomíná na rozdíl od takového Mendela jen docela malý památník v bývalé varhanické škole, ale pro jeho obdivovatele je i tak návštěva povinná. (Smetanova 14, mzm.cz/pamatnik-leose-janacka) | Moravské zemské muzeum má krom Anthroposu několik dalších poboček, ale všechny jsou těžká nuda. (mzm.cz) | Diecézní muzeum na Petrově nabízí církevně orientované výstavy a komentované prohlídky brněnské katedrály. (Petrov 1, brno.biskupstvi.cz/petrov) | Sály Staré radnice nejsou ničím unikátní, za svých padesát korun se tu ale můžete vydrápat nahoru na věž skýtající krásný pohled na Špilberk a celé centrum města. (Radnická 10) | Jediná stále stojící brána městských hradeb, Měnínská, je domovem muzea historických hraček ze sbírky výtvarnice Milady Kollárové. (Měnínská 7, meninska-brana.cz) | Fanoušci železničního modelářství mají dvě poutní místa – Klub modelářů v Mosilaně a Zahradní železnici v Obřanech. (kmz-brno.cz a zahradnizeleznice.net) | Dobré psycho je Kapucínská hrobka – třeba když chcete děti poučit o smrti nebo o tom, že si vyschlí mniši chodí pro zlobivce. (Kapucínské náměstí 5, kapucini.cz) | Vysoké učení technické chce v roce 2014 trvale otevřít dosud jen svátečně přístupné Muzeum výpočetní techniky. (Božetěchova 1/2, fit.vutbr.cz) | Pavilon D brněnského výstaviště se právě mění ve „vysoce atraktivní centrum popularizace, propagace a medializace vědy a techniky, které bude mít regionální až nadregionální dopad“ – dokončení ještě v roce 2014. (rrajm.cz/projekt/vida-science-centrum-brno) | Autosalon veteránů je zatím přístupný jen sběratelům, majitel ale staví kavárnu s muzeem, otevření taktéž plánováno na rok 2014. (Zvonařka 10, veteran-hukr.cz) | Labyrint pod Zelným trhem je docela obyčejný sklep a jeho návštěva vyhozené peníze. (Zelný trh 21, ticbrno.cz)

Část druhá: Brno není jen Polívka a Donutil

Čtete archivní, dávno neaktuální verzi průvodce, určenou výhradně ke studijním účelům. Pro aktuální informace o projektu navštivte PoznejBrno.cz.

Motto

Představovat Brno lidem odjinud je jako brát do společnosti vyšinutého příbuzného.

Bude žvanit o funkcionalistické architektuře, motocyklových závodech, vlakovém nádraží a spoustě dalších věcí, kterým nikdo jiný nerozumí, a které ani nikoho nezajímají.

Jenže vy ho pořád máte rádi a stále ho taháte ven. Věříte totiž, že to celé není jeho chyba. Pouze nedostatek trpělivosti od ostatních. Vždyť zpod trapně nudného vystupování sálá charisma, tupou tváří občas probleskne bystré gesto, otylé končetiny se nečekaně rozkmitají a z hlavy uzamčené v úzkých obzorech údolí Svratky vypadne světová myšlenka.

Žiju v Brně 30 let. Pořád nechápu, proč z centrálního náměstí trčí pětimetrový žulový falus, kde se ve fanoušcích Zbrojovky bere ta sebeironie nutná ke skandování „tak jsme teplí, no a co-o-o“ nebo čím přesně si studenti vydělávají na celodenní sezení v kavárnách a hospodách kolem fildy.

Nemůžu vám Brno vysvětlit.

Můžu vás ale po něm provést. A mlít do vás tak dlouho, než si všimnete, že se za hradbou nepochopitelna vlastně skrývá město, do kterého se nelze nezamilovat.

Poprvé v Brně: otázky a odpovědi

Kdy vyrazit do Brna?

Přitahuje-li vás život v klubech a ulicích, pak nejlépe v době, kdy tu jsou studenti: od září do prosince a pak od března do začátku června. Klidu se naopak dočkáte o prázdninách.

Nejvíc se toho děje na jaře, hlavně v květnu. Vrcholí Jazz Fest (jazzfestbrno.cz), město ve dvou po sobě jdoucích víkendech ožívá Muzejní nocí (brnenskamuzejninoc.cz) a Nocí kostelů (nockostelu.cz/?d=brno), při kterých se dostanete na jinak nepřístupná místa, jako jsou depozitáře a kostelní věže. Festival Brno – Město uprostřed Evropy (ignisbrunensis.cz) pak na přelomu května a června přiváží do centra a na přehradu soutěžní přehlídku ohňostrojů Ignis Brunensis a řadu dalších akcí, mimo jiné výjezdy historických vozidel MHD.

Ostatní velké pravidelné podniky: filmové přehlídky Jeden svět a Cinema Mundi (březen), Velikonoční festival duchovní hudby (jaro), dny francouzské kultury Bonjour Brno (duben), jednodenní hudební festivaly Majáles a Čarodějáles (přelom dubna a května), Špilberk Food Festival (květen nebo červen), Ghettofest (červen), Divadelní svět s průvodem masek (červen), Letní shakespearovské slavnosti (prázdniny), Den Brna (srpen), Velká cena České republiky silničních motocyklů (srpen), folklorní festival (srpen), série řemeslných a labužnických trhů „V centru dění“ na Náměstí svobody (září a říjen), přehlídka krátkých filmů Brněnská 16 (říjen), festival queer filmů Mezipatra (listopad), hudební festivaly Janáček a Moravský podzim (listopad), vánoční trhy na Náměstí svobody a Zelném trhu (prosinec).

Kolik času si mám na návštěvu udělat?

Centrum obejdete za jedinou hodinu, s návštěvami galerií a muzeí za odpoledne nebo den. Víkend vám stačí prakticky na všechno zajímavé, co je přímo ve městě. Delší pobyt má smysl, jen pokud plánujete výlety do okolí (Lednice, Kroměříž, Mikulov, Třebíč, Moravský kras).

Jak se mám přepravovat?

Na centrum vám stačí zdravé nohy. Na delší trasy vzhledem k uzavírkám a kolonám spíš než auto nebo kolo doporučuji hromadnou dopravu.

Pokud z hlaváku budete chtít na Výstaviště, k ústřednímu hřbitovu nebo vile Tugendhat, budete si muset koupit přestupní patnáctiminutovou jízdenku za 20 korun. Dál už to bude s hodinovou za 25. Pokud necestujete až na hrad Veveří nebo do Modřic, zkrátka za hranice města, budete se pohybovat jen po zónách 100 a 101, které všechny tyhle lístky pokrývají.

Sami už si dál vypočítáte, jestli se vám vyplatí jezdit na krátké jízdenky, nebo si koupit celodenní za 90 korun.

Od roku 2013 zjednodušují cestování po Brně SMS jízdenky. Na číslo 90206 pošlete zprávu „BRNO20“ (20 minut, 20 korun), BRNO (75 minut, 29 korun) nebo BRNOD (24 hodin, 99 korun) a minutu nebo dvě si počkejte na jízdenku.

Co v noci, jezdí to?

Od jedenácti večer do pěti ráno projíždí celým Brnem na tucet nočních linek, „rozjezdů“. Ty se vždy v celou hodinu, o víkendu i o půl, potkávají na hlavním nádraží. Díky tomu lze přes noc levně, rychle a bezpečně cestovat Brnem po dráze paprsku: vždy z okraje do středu a zas na okraj.

Jízdní řády denních i nočních spojů račte prostudovat na mapy.idos.cz/brno, hodit se můžou i schémata denních a nočních linek (www.bmhd.cz/souc/plany.php‎).

Kde parkovat?

Na jižní straně centra v nákupním středisku Vaňkovka (Ve Vaňkovce 462/1, první hodina zdarma, každá další za 20 korun, sobotní odpoledne a neděle zdarma), na severní v parkovacím domě Rozmarýn (Moravské náměstí 1007/14, o fous dražší, ale otevřený i přes noc).

V širším centru nejsou modré zóny a teoreticky lze zaparkovat kdekoliv, prakticky se vám to ale v pracovní dny nejspíš nepovede. Přinejmenším ne hned. V době veletrhů je zpoplatněné parkování na ulicích okolo výstaviště. Parkovací domy jsou tedy jistota.

Pokud se chcete středu města úplně vyhnout, parkoviště P+R na vás bohužel nečekají. Při příjezdu od Prahy ale můžete auto nechat ve Starém Lískovci a do centra za čtvrt hodiny dojet tramvají č. 8, při příjezdu od Bratislavy třeba před obchodním centrem Avion a do města se převézt autobusem zdarma.

11 slavných Brňanů a skoro-Brňanů (a jedna Brňanka k tomu)

„Brno je jen hnojník na vyklíčení semínka,“ říká kamarád Honza a seznam slavných Brňanů mu dává za pravdu. Pouze Franta Kocourek strávil v Brně celý život. Jinak se spíš jen tak nachomýtli cestou kolem.

Louis Raduit de Souches (1608–1682)

Vojevůdce, který v roce 1645 s patnácti sty muži uchránil Brno před třicetitisícovou hordou švédských vojáků. Podle slavné pověsti mu pomohla lest: poslední den obléhání nechal zazvonit poledne o hodinu dřív, protože zvědi přinesli zprávu, že to Švédové budou zkoušet jen do dvanácti.

Ironií je, že de Souches uchránil katolické Brno před protestantskými vojsky coby sám protestant, navíc zběh ze švédské armády.

Ostatkům se můžete poklonit v kostele svatého Jakuba a z východní strany Špilberku shlíží na město de Souchesova busta.

Gregor Johann Mendel (1822–1884)

Opat augustiniánského kláštera na Starém Brně a objevitel základních pravidel dědičnosti. Ironií osudu považoval svoje pokusy s křížením jestřábníků za nesprávné, experimenty omezil a jeho dílo bylo zahraničními vědci objeveno a doceněno až na začátku 20. století.

Volně přístupné základy skleníku, ve kterém Mendel pracoval, najdete hned vedle pivovaru, v zahradě opatství na Starém Brně, kde sídlí i Mendelovo muzeum.

Leoš Janáček (1854–1928)

Rakev s G. J. Mendlem klesá na právě otevřeném brněnském Ústředním hřbitově do hrobu, muzika hraje a kapelu diriguje… mladý Leoš Janáček.

Z toho chlapíka vyroste nejslavnější český skladatel 20. století. Ač původem z Hukvald, v Brně studoval a bude tu pracovat i učit. V roce 1919 zde založí uměleckou školu a jeho jméno ponese po druhé světové válce dokonce akademie múzických umění. Právě v Brně bude mít premiéru řada jeho děl. A právě tady i spočine, pár desítek metrů od Mendlova hrobu. (Na pohřbu Leoše Janáčka mimochodem dirigoval František Neumann, hrál se závěrečný monolog Revírníka z opery Příhody lišky Bystroušky.)

Viktor Kaplan (1876–1934)

Rakouský inženýr a vynálezce turbíny s nastavitelnými oběžnými lopatkami bydlel nějakou dobu na Úvoze a učil na brněnské technice, před kterou ho na této ulici připomíná busta.

Robert Musil (1880–1942)

Světoznámý spisovatel studoval v Brně tři roky techniku. Jeho arciromán Muž bez vlastností) se sice odehrává ve Vídni, ale ospalá a nudná atmosféra „Kakánie“ mohla být stejně tak inspirována právě Brnem.

Na Musilův pobyt ve městě upozorňuje pamětní deska na Jaselské 10.

Arnošt Heinrich (1880–1933)

Zas jeden Čech. Už ve čtyřiadvaceti se stal šéfredaktorem Lidových novin a do brněnské redakce přitáhl novinářskou a literární extratřídu: Rudolfa Těsnohlídka, Jiřího Mahena, Stanislava Kostku Neumanna…

Pracoval převážně v hospodě U Stopků na České ulici. Pamětní desku tam nemá.

Kurt Gödel (1906–1978)

„Nejslavnější logik po Aristotelovi“, jak se o něm vyjadřuje Miloš Dokulil z Masarykovy univerzity, přišel na svět nahoře na Pekařské ulici, v bloku domů, kde dnes sídlí magistrát a kam si patnáctiletí Brňané chodí pro občanky. Německy mluvící Gödel se ale ve městě necítil doma, v roce 1924 odešel studovat do Vídně a těsně před válkou odplul do Spojených států. Tam se skamarádil s Albertem Einsteinem a nakonec nepřímo podlehl duševní chorobě: vyhladověl, protože věřil, že se ho někdo snaží otrávit.

Věda si Gödela pamatuje díky zákonu pravícímu, že žádný formální systém nemůže být zároveň úplný a bezesporný. Brno prostřednictvím pamětní desky na Pellicově 8a, kde bydlel od roku 1915 až do odchodu do Rakouska.

Bohumil Hrabal (1914–1997)

Český spisovatel je s Brnem spojen hned nadvakrát. Narodil se a prvních několik týdnů života strávil v Židenicích, na Balbínově ulici č. 47. Tady má taky pomník s úryvkem z jedné prózy, popisující právě tuhle strmou uličku: „…a vůz pohřební s rakví stoupal k pumpě a tři domy dál, Turečkův dům a Andrejskův a Kocourkův, a potom do pravého úhlu vzhůru posledních padesát metrů na hřbitov, kde v té zatáčce ještě jednou si koně odpočali, aby pak vytáhli jednoho jediného nebožtíka do brány hřbitova.“

Na docela opačném konci Brna, u silnice od Kohoutovic na Žebětín, pak čeká na průzkumníky Baltisbergerova zatáčka, úsek starého Masarykova okruhu, na kterém přišel v roce 1956 o život motocyklový závodník Hans Baltisberger. Tragédii zachytil Hrabal v povídce Smrt pana Baltazara a na místě ji připomíná pomníček.

Milan Kundera (*1929)

Nejprodávanější v Česku narozený spisovatel se podle muzikologa Miloše Štědroně batolil ve vile stojící na Purkyňově ulici, č. p. 6. Na Brno narazíte i v jeho díle, například v povídce Já, truchlivý bůh – filmová adaptace s Milošem Kopeckým v hlavní roli mimochodem krásně zachycuje podobu historického centra v šedesátých letech.

S městem je ještě více spojená tvorba jeho bratrance, Ludvíka Kundery (1920–2010). Brno překřtil na Město s prsty XY a v té sérii básní o něm řekl víc, než se mi podaří celým tímhle průvodcem.

Jan Skácel (1922–1989)

Největší moravský básník. S jeho dílem se nejrychleji seznámíte z obručí obehánějících kašnu na náměstí Svobody. O něco pomaleji, když si je poslechnete zhudebněné Jiřím Pavlicou (voda má voda má voda má). A ještě mnohem pomaleji, ale to nejlépe, když u sebe budete nosit nějakou sbírku a číst si v ní vždycky, když budete ve městě někde na něco čekat. Stane se vám pak to co mně: přestanete rozlišovat, kde končí Brno a začíná Skácel.

Po roce 1968 byl dlouhé roky zakázaný, teprve v osmdesátých letech mohl zase publikovat aspoň v brněnských časopisech. Pohřeb měl 15. listopadu 1989.

Před činžákem na Kotlářské 35a, kde bydlel a psal, ho připomíná pamětní deska. Lidé ji míjí s nákupy z Lidlu v obou rukách, mrzne a „neúnavně po celý den sněží, / jako by chuligáni ubili / lahvemi od piva / na nebesích labuť / a smutné peří padalo dolů“.

František Kocourek (1947–1991)

Silák, lamželezo a kaskadér vystupující pod přezdívkou Boris Tiger. Jedna z postav, díky kterým Brno v sedmdesátých letech získalo auru nepochopitelného města, a nikdy se jí nezbavilo. Srdce mu selhalo nečekaně brzo, pohřbený je na řečkovickém hřbitově.

Blahoslavená Marie Restituta Kafková (1897–1943)

To tedy bylo jedenáct slavných Brňanů. Svoje úspěchy si sice vydřeli, ale pořád pro ně jako pro chlapy bylo snazší jít si za svým, než kdyby od mala nosili sukýnku. Alespoň jedna žena moderní historie si tu ale místo zaslouží. Nechť je to Marie Restituta Kafková, husovická rodačka, znamenitá zdravotní sestra, popravená v roce 1943 za šíření protinacistických materiálů. Až v příštích letech vyroste na Lesné první kostel, bude zasvěcen právě Marii Restitutě.

Malý slovníček hantecu

Pokud jste si před cestou do Brna pilovali brněnštinu podle historek Miroslava Donutila anebo písniček Radka Rettegyho, budete asi zklamaní. Málokdo vám totiž bude rozumět.

Hantec, odrůdu sudetštiny, tedy divokého mixu češtiny a němčiny, najdete v čistokrevné podobě jen v populárních vyumělkovaných povídkách. Občas narazíte na řemeslníka, který při hokně hází jeden betelné frk za druhym, ale takoví jsou stále vzácnější.

V Brně si tak vystačíte s pasivní znalostí následujících slovíček a přezdívek městských částí:

- Bástr, též Bajstr — čtvrť Bystrc

- betelný — výborný (i ironicky)

- brajgl — nepořádek

- cálovat — platit

- Čára — Česká ulice v centru

- čórka — krádež

- čumkarta — pohlednice

- čupět — dřepět

- děcka — univerzální oslovení

- dohókat — domluvit

- džuzna — díra

- fligna — podvod

- glgat — pít

- gómat — rozumět

- hafo — hodně

- hercna — srdce

- hodit čučku/špizuňk — podívat se

- hokna — práce

- chálka — jídlo

- jak sviňa — velký (fligna jak sviňa), srdečný (zdar jak sviňa)

- kemo — kamaráde

- krígl — sklenka na pivo

- lajsnout — opovážit se

- lochec — smích (lochčit se — smát se)

- lupeň — lístek

- Majlont — Maloměřice (část Brna)

- morgoš — Rom

- Monte Bů — Kraví Hora (moje oblíbené)

- nastražit ovar — poslouchat (málo používané, ale taky oblíbené)

- Prýgl (též Prígl nebo Prigl) — brněnská přehrada

- ráčmeny — hodinky

- rožnout — rozsvítit

- rigól — jáma

- rola — nádraží (opouští se)

- rozhodit sandál — udeřit do obličeje

- šalina — tramvaj, ale také elektřina

- šaškec — blázinec

- škopek — pivo

- šméčko — podvod

- špica — super

- Špilas — hrad Špilberk

- Štatl — historický střed Brna

- šufánek — naběračka polévky

- trajf — trolejbus

- Žabiny — čtvrť Žabovřesky

- zoncna — slunce

Nezbytným předpokladem pro splynutí s davem je měkká výslovnost a náhrada posledních samohlásek v přídavných jménech za dlouhé „e“: špicové, betelné.

Hudba z Brna

„Je hudba dobrá, špatná a ta z Brna.“ Ten bonmot vznikl už před několika dekádami, snad v době Synkop 61. Platí doteď. I když v Brně vzniká hudba dobrá i špatná, žánr „z Brna“ nezanikl. Naopak přišla jeho nová vlna.

Čokovoko

Buď moje THC, já budu tvá legrace.

Rapující pudřenky Adéla Elbel a Zuzana Fuksová prorazily v roce 2008 debutem-výběrovkou. Kompletní Best of se dá zdarma stáhnout ještě dnes na cokovoko.cz. Dozvíte se z něj třeba, „jaký by to bylo nemít mozek a smát se od narozek do narozek“. Nebo že když vám schází kapela, vypůjčíte si samply z Queenů a Village People.

Album Hudba z roku 2011 už vyšlo na plnohodnotném nosiči a kvůli autorským právům jako podkres fungují úryvky Synkop, Odvážných bobříků a Los Brňos, se kterými se kamarádí příbuzní performerek. Kromě výletu do temného vesmíru brněnské hudby se dočkáte provedení podobně temným ženským životem: od školy („je mi třináct, mám antiperle pod kobercem / chci se vyspat s Dejdarem nebo jiným hercem“), přes dospívání („místo ježka z klece vytahuju tampón na WC“), po stárnutí („su v klimakteriu, trápí mě návaly, uuu“), a nakonec smrt („až lidstvo vymře, nic se nestane / jen pudlíci budou mít srdce zlámané / delfíni zaberou naše byty / a chleba si pomažou apetity“).

To žluté, co máte na kalhotkách

Mý dítě se bude jmenovat Brno.

Pro koho už jsou Čokovoko moc mainstream, ten ať si v programu malých klubů a amatérských festivalů najde Kalhotky. Kapela s nepřehlédnutelným frontmanem Robinem Kvapilem se zatím nepropracovala k debutové desce, první videoklip ale ukazuje, zač je žlutého loket (youtu.be/JrJ9DV7P31g) – a další písně si můžete poslechnout na jejich webu kalhotky.cekuj.net.

Vítrholc

Jsem proti elitě pražských debilů.

Už třetí brněnská skupina, a pořád se ještě nedočkáme zpěvu, opět jen recitace. Karel Škrabal – kdysi můj šéf v novinách – a Dalibor Maňas – kolega tamtéž – se v textech inspirují poetikou fotbalových hooligans. Hudba Jaroslava Škvarny, Františka Kowolowského a Pajináče tomu odpovídá. Přesto je to pořád to nejvyzrálejší ze seznamu, nakonec chlapům už je přes čtyřicet. Přesvědčte se sami a stáhněte si album 100 z vitrholc.com.

Odvážní bobříci

Má milá je mrtvá. Já to s ní dělám dál. Říkají, že jsem prase. Jenže já ji fakt mám rád.

Autentický brněnský punk 80. let si našel novou generaci posluchačů v roce 2009, po vydání první oficiální nahrávky, eponymního výběru. Rady jako „Máš strach? Tak drž hubu! A neměj strach!“ prostě nezestárnou.

Bootlegy koncertů najdete na projektpunk.cz. Rád mám hlavně covery Sex Pistols, na kterých je poznat, že kluci moc neuměli anglicky, a neškolenou smyčcovou interpretaci Beethovenovy Deváté.

Piča z hoven (◊▻≈)

Jeden chlapec snědl třešně. Zapil je limonádou a zemřel.

Byla by škoda si tuhle mladou partu zapamatovat jen skrz šokantní název. Nápadité texty, lo-fi elektronická hudba a důraz na propracovaný VJing jsou důvody, proč si koncerty „◊▻≈“ ve vašem okolí zaznačit do kalendáře výrazným fixem. Album Doom na kraji lesa najdete na picazhoven.bandcamp.com/album/doom-na-kraji-lesa.

Synkopy 61

Spěchám od té, co všem úsměv dává. Chci děvče stálý.

Legenda, která v říjnu 2011 slavila padesátiletou dominanci nad brněnskou hudební scénou. K úspěchům patří titul „Nejlepší moravská skupina“ z 1. československého beatového festivalu v Lucerně r. 1967 nebo společný koncert s Beach Boys na brněnském zimním stadionu o dva roky později. Oficiální stránky: synkopy61.cz.

Los Brňos

Radši si někde nandi kocóra, co na tě augliskama zažmórá!

Vesmír brněnské hudby má na rozdíl od toho normálního svůj konec. Postávají na něm borci Radek Rettegy, Rudy Kovanda a Franta Kocourek, mluví hantecem a není jim rozumět. „Start byl bouřlivý. Po prvním vystoupení skupiny před komisí Pragokoncertu ji hned zakázali. Franta Kocourek v uniformě příslušníka SNB a bezdomovec na pódiu chroustající tvrdý rohlík, který byl podle mystifikujících hudebníků známý brněnský herec, byli pro úředníky příliš. Los Brňos pak natruc vystoupili venku, kde se k nim přidalo mnoho náhodných posluchačů. Jejich originální a vtipný projev, veselé historky mezi písněmi i zvláštní zpěv Rudyho Kovandy lákaly do kulturních domů a sálů v Brně, Kroměříži i v Praze tisíce diváků.“ Tolik Brněnský deník Rovnost.

Bohužel, Kovanda a Kocourek už vystupují ve věčném kulturáku.

Hodina v centru Brna

Nebude to bůhvíjaká plavba zlatou lodí, ale pokud máte jen šedesát minut času do odjezdu, dobré boty a jste blízko nádraží, s Brnem si aspoň můžete potykat pro příští návštěvu.

Z tramvajových ostrůvků u nádraží nelze přehlédnout katedrálu svatého Petra a Pavla. Vydejte se k ní po ulici Bašty, a nezapomeňte se ohlédnout, protože uvidíte Brno v kostce: secesní budova hlavního nádraží se lepí na funkcionalistickou nádražní poštu z roku 1937. Vídeň se tu lísá k New Yorku: Brno by chtělo být oběma, ale není ani jedním.

Planinám za kolejemi se říká Jižní centrum a právě tady, za úzkým minimrakodrapem Trinity, má jednou stát nové brněnské nádraží, které se projektuje rovných devětadevadesát let. „Důležité je proces kreativní tvorby neuspěchat a nepokazit,“ jak říká vedoucí kanceláře strategie města Marie Zezůlková.

Ke katedrále se vyškrábete po schodech, u kterých se lze v létě osvěžit v umělém vodopádu. Ten se tu klikatí od roku 2004, kdy za rekonstrukci Denisových sadů dostali Architekti Hrůša Grand Prix Obce architektů. Cestou nahoru nemůžete přehlédnout velký dřevěný kříž, který tu od jara 2011 připomíná návštěvu papeže Benedikta XVI. Katedrála za ním je domácím stadionem brněnského biskupa a svou novogotickou podobu a dvě věže získala až při přestavbě v roce 1905; předtím to byl takový buclatý barokní kostelík. Když se podíváte na opačnou stranu, spatříte rozestavěné torzo nejvyšší brněnské stavby, Spielberk Office Centre, a když je hezky, v dáli za ním siluetu Pálavy. Otočte se na sever, a spatříte mezi listím stromů hrad Špilberk

Dominantou Denisových sadů je obelisk z roku 1818, oslavující vítězství Rakouska nad armádou Napoleona Bonaparta a vzdávající německým nápisem dík „věrné Moravě“. (Čert ví, co slaví všichni ti, kteří kolem něj denně popíjejí krabicové víno.)

Na obelisk samotný je nejkrásnější výhled ze Šilingrova náměstí a Husovy třídy – do té se dostanete, když projdete park směrem dál od nádraží. Tahle ulice, stejně jako zbytek okružní třídy, vznikla na místě městských hradeb zbouraných po roce 1852. (Většina historického centra není o nic starší: na konci 19. století padly nízké barokní a renesanční paláce a na jejich místě teď stojí převážně secesní, pěti- až šestipatrové domy.) Široká Calvariengasse, jak se Husovce říkalo, ústí do Komenského náměstí. Na jeho konci už v Denisových sadech rozeznáte neomítnutý evangelický kostel. Cestou k němu minete dvě secesní budovy Moravské galerie: nejdřív Uměleckoprůmyslové muzeum a pak Pražákův palác. Mezi nimi kazí panoráma hotel International a jeho parkoviště.

Nejhezčí palác Husovy třídy na vás čeká na rohu před Komenského náměstím: Besední dům postavil v roce 1873 Theophil von Hansen, architekt vídeňského parlamentu. Dnes tu v etáži hraje Státní filharmonie Brno.

Bác, jste na Komenského náměstí. Naproti Hansenu směrem ke Špilberku se špičatí novogotická tělocvična Pod Hradem, kde dnes studenti Masaryčky prohánějí mičudy, zatímco v roce 1945 tady jejich prarodiče proháněli s oprátkou skutečné i domnělé kolaboranty. Vždycky jsem se tam v tělocviku koukal na háky namontované na obvodových zdech a říkal si, jestli to byly fakt tyhle, nebo ne.

Přejeďte očima doprava: za přihrbenou sochou Tomáše Garrigua Masaryka se schovává fakulta medicíny a napravo od ní přes Joštovu ulici fakulta sociálních věd, produkující každý rok stovky sociologů, politiků, žurnalistů, protože doba si žádá vysokoškoláky. (Měl bych mlčet, taky jsem tam promoval.)

Nejkrásnější budovou náměstí je „Červený kostel“, celým jménem Českobratrský evangelický chrám Jana Amose Komenského. Má připomínat severoněmeckou gotiku, postavili jej – připomínám: jako zbytek všeho kolem – po stržení hradeb, v roce 1867.

Přejeďte očima opět doprava, na další budovu: je to Ústavní soud a právě tady Brno sebevědomě ruší Praze zákony a volby.

Pohled na hodinky naznačuje, že máme co dělat, protože je před námi celá cesta zpátky. Kolem Ústavního soudu projdeme po Joštově až na Moravské náměstí. To se v roce 2010 dočkalo rekonstrukce podle návrhu architekta Lukáše Pecky, který z ohyzdného parkoviště udělal jeden z nejlépe fungujících veřejných prostorů v České republice. Když 18. prosince 2011 zemřel Václav Havel, pietní shromáždění spontánně vzniklo právě tady, ne na větším Svoboďáku. Před budovou Nejvyššího správního soudu zvedá kamenný silák těžký kvádr, symbol spravedlnosti; půvabný výtvor Maria Kotrby si ale vysloužil přezdívky „stěhovák s prasklým akvárkem“ a „exekutor zabavuje televizor“. Podle hloučku turistů najdete druhý moderní prvek náměstí, kovový model brněnské pevnosti, jak vypadala v roce 1645, v době obléhání švédskou armádou. Poslední dekorací je podlouhlá kašna, hostící občasné bitvy mládeže stříkacími pistolkami. Všechny prvky mají symbolizovat vlastnosti ideálního města podle filozofa Platóna: stěhovák spravedlnost, model prozíravost, kašna umírněnost. Odvahu má do náměstí doplnit jezdecká socha středověkého korupčníka, markraběte Jošta. Návrh již zesnulého Kotrby byl ale na odvážné vedení radnice „příliš moderní“ a teď se neví co včil.

Solniční ulicí teď projděte na Českou. Ta sloužila od 19. století jako korzo brněnských Čechů, teď se sem chodí nakupovat do Zary a H&M. Nahoře v paláci Convalaria se dělají noviny, naproti si všimněte jednoho z nejužších hotelů v Evropě: Avion navrhl Bohuslav Fuchs, stojí tu od roku 1928 a posledních pár let bez naděje na změnu chátrá. Nad třídou procházející centrem Brna si všimněte ozdobného osvětlení, zavěšeného mezi domy; do zimních nocí září od roku 1959, kdy se Brno vymódilo na první Mezinárodní strojírenský veletrh.

Projdete tedy dolů Českou ulicí, a hele: Svoboďák. Dlouho to býval Dolní trh, náměstí Svobody se z něj stalo po vyhlášení samostatnosti Československa v roce 1918. Nacisté jej 17. března 1939 přejmenovali na Adolf-Hitler-Platz, ovšem vůdci se náměstí vůbec nelíbilo, a tak od 18. března neslo název Freiheitsplatz.

Po poslední rekonstrukci v roce 2006 je to takový trochu buzerplac, ale radnice se to snaží oživit častými trhy a koncerty – a taky „doplňky“. Minete morový sloup z roku 1689 a dorazíte ke „kádi na kapry“, strohé kašně obehnané okružemi zdobenými verši Jana Skácela. Otočte se doprava – a uvidíte největší brněnské téma od chvíle, co vynalezli odsun nádraží: orloj z roku 2010.

Vypadá jako obří vibrátor; čas se z něj dá s přesností na čtvrt hodiny určit, když se koukáte do malého ukazatele nahoře a držíte se návodu (poznejbrno.cz/orloj.pdf). Každý den, vždy v 11 hodin, z orloje vypadne jedna kulička, přičemž nikdo dopředu neví, z které škvíry přesně, takže je dost složité vybojovat si ji jako suvenýr. Půl Brna tvrdí, že je to výsměch daňovým poplatníků, půl, že máme konečně pořádnou atrakci. Jak si v rozhovoru pro časopis ERA dobře všiml architekt Martin Hrdina, sedmdesátileté paní si při průjezdu kolem v tramvaji přestávají povídat o nemocech, a začínají rozebírat moderní umění. Mně se to nakonec líbí.

Svoboďák je asi jediné náměstí v historických centrech českých měst, které se skládá převážně z moderní architektury. Uprostřed stával do roku 1869 barokní kostel svatého Mikuláše; teď tu po něm zbyl reliéf v dlažbě. Bývaly tu středověké paláce; v 19. století to skoro všechno šlo dolů. Ze starších věcí stojí za pozornost hlavně dům U Mamlasů, podpíraný nahými siláky. Nové stavby trknou samy: budova banky Union, teď Komerčky, od Ernsta Wiesnera, a hlavně palác Omega, který v roce 2006 zalepil proluku dvacet let zející po zbouraném Domu nábytku. V pátém patře je bordýlek, ale my na tyhle věci nemáme čas.

U McDonalda zahnete nahoru do Zámečnické ulice a o pár desítek sekund později už stojíte před Novou radnicí na Dominikánském náměstí. Za kostelem svatého Michala zde straší obchodní centrum s multiplexem Velký Špalíček, dílko buldozerových developerů, jehož betonově-skleněná fasáda před deseti lety přistála v proluce nejstaršího brněnského bloku obytných budov.

Před Špalíčkem zatočíme doleva, na Panskou ulici. Na jejím konci můžete spatřit nedostavěný nejvyšší mrakodrap Evropy (viz samostatnou kapitolu), tak daleko ale nepůjdeme, hned zase zahneme doprava na Radnickou. Dorazíme tak ke Staré radnici, jejíž portál zdobí zakřivená fiála. Podle pověsti to je pomsta Antonína Pilgrama, mistra stavitele, který nedostal zaplaceno. Podle historiků jsou tyhle křivé fiály běžným prvkem gotické architektury. Podobné je to s dekoracemi v průchodu radnice: bájný drak je vlastně krokodýl, bájné kolo… prostě kolo.

Vycouváme tedy z tohohle hnízda legend a Radnická ulice nás vyflusne na Zelném trhu. Zelí je tu těžké sehnat, ale o španělská rajčata a slovenské okurky nouze není. (Nechci si ze Zelňáku dělat legraci, chutnější zeleninu jsem v Brně doteď nikde nenašel.) Stojí za to upřít oči na dvě věci: barokní kašnu Parnas a divadlo Reduta, „nejstarší divadelní budovu ve střední Evropě“. Socha před divadlem připomíná vystoupení nejslavnějšího hostujícího umělce: jedenáctiletého Wolfganga Amadea Mozarta.

Zelný trh je přímo spojený s Kapucínským náměstím. Až tu budete příště, podíváte se do krypty na vysušené kapucíny. Teď se jen vymotáte na Masaryčku a Nádražní a za dvě minuty jste na vlaku, nebo za tři u autobusu.

Udělali jste si chuť na příště?

Židovské Brno

Na rozdíl od řady menších měst v okolí (Třebíče, Boskovic, Dolních Kounic…) nenajdete v Brně samotném židovskou čtvrť. (Mnoho lidí v této souvislosti matou Židenice, které se ovšem pravděpodobně jmenují po zakladateli vesnice.) Důvod je jednoduchý: v půlce patnáctého století brněnští měšťané vyhnali Židy za hradby, aby se tak zbavili konkurentů a věřitelů. Ti se pak do Brna nemohli vrátit celá čtyři staletí, než je v roce 1849 Březnová ústava jakž takž zrovnoprávnila s majoritou.

Během následujících devadesáti let se několikatisícová židovská komunita vyšvihla na brněnskou elitu, podepsanou pod tváří prvorepublikového města. Jen ta jména: rodina továrníků Löw-Beerů, jejichž Greta si vzala Fritze Tugendhata; architekti Otto Eisler a Ernst Wiesner, podnikatel a stavitel Alfréd Stiassni, herec Hugo Haas, rabín Richard Feder…

Centrem židovského života bylo v 19. a 20. století okolí Křenové ulice. Dodnes se tu dochovala jen Nová ortodoxní synagoga na Skořepce 13. Z venku nejspíš nepoznáte, že jde o – stále fungující – synagogu. Funkcionalistická stavba vystavěná v roce 1936 spolkem Agudas Achim totiž připomíná spíše tělocvičnu. Prohlídky si musíte domluvit dopředu na čísle 544 509 651.

Velká synagoga z roku 1855 stála naproti továrně Vlněna, nedaleko Vaňkovky. Nacisté ji vypálili hned 16. března 1939. Proluka po ní straší dodnes a neštěstí připomíná od roku 1946 i název ulice: Spálená.

Válku naopak přečkal Nový templ z roku 1906, stojící o pár bloků dál, na Ponávce. V silách židovské obce ale nebylo budovu poškozenou bombardováním opravit, a tak po desetiletí fungovala jako sklad. Synagoga se přitom několikrát dočkala pozornosti architektů; nadějně vypadal například projekt navrhující její přebudování na experimentální scénu Divadla na provázku. Osudem Nové synagogy se ale nakonec stala rozrůstající se sousední Úrazová nemocnice, kvůli jejímž novým pavilonům musela budova v roce 1986 k zemi a její inventář do muzeí.

Pomineme-li tak synagogu na Skořepce a rabinát s malou knihovnou a mikví na třídě Kapitána Jaroše, je nejdůležitější připomínkou židovské minulosti Brna:

Židovský hřbitov

Najdete jej v Židenicích, ale jak už jsme si řekli, název této části s židy překvapivě nijak nesouvisí. Dovnitř se dostanete přes vrátnici, z Nezamyslovy ulice, od zastávky tramvají č. 8 a 10. Vstupné se neplatí, nezapomeňte si ale s sebou vzít čepici, bez které vás dovnitř nepustí. A pozor, v sobotu pro šábes zavřeno.

Hřbitov v číslech: založen r. 1852 (r. 5623 podle židovského kalendáře), dnešní plocha 2,95 hektaru, 40 sekcí, 9 tisíc náhrobků a 11 tisíc hrobů, tisícovka stromů.

Hřbitov v dojmech: po hrubě otesaných náhrobcích se plazí popínavé rostliny, nad tím šumí stromy, z dálky duní tramvaje. Zaujme obří hrobka Löw-Beerů, květinami a oblázky obložené místo odpočinku Hugo Haase, unikátní (protože židovskou tradici nezobrazování mrtvých narušující) hrob mladé Terezky s její sochou v životní velikosti. Aniž by se o to pokoušely nějakými patetickými provoláními, z náhrobků s daty úmrtí 194x se svírá hrdlo. Žulový památník obětem holokaustu z roku 1950 obklopují nízké barokní náhrobky převezené ze zrušených moravských hřbitovů. Stromy pořád šumí, tramvaje duní, stěží tu někoho potkáte a naopak snadno ztratíte přehled o čase. Před čtvrtou odpoledne vám jej vrátí zvon a potom správce, který vás se starým, hrůzu pouštějícím rotvajlerem vyprovodí zpátky do světa živých.

(Pro další informace vizte web židovské obce: www.zob.cz.)

Cejl není Bronx: procházka místem, kam se nechodí na procházky

„Cejl není místo, kam se jde člověk jen tak projít,“ řekla v jednom starším novinovém rozhovoru socioložka Adéla Souralová. A má pravdu: do téhle odjakživa chudé pavlačové čtvrti na východ od centra „slušný“ člověk obvykle nezavítá, pokud nemusí. Můžou za to hlavně vybájené příhody a brněnská orální tradice, ve které je průchod Cejlem či Bratislavskou staven na rovinu výstupu na Elbrus (ve dne) nebo na K2 (v noci). Znovu za to můžou ty obzory uzavřené údolím Svratky, protože i když může Cejl být nejdivočejší částí Brna, pořád je bezpečnější a přátelštější než chudé čtvrti Berlína nebo Paříže – a srovnání s Bronxem musí americké gangstery vyloženě urážet.

Život prý začíná na okraji komfortní zóny, takže vystoupíme z tramvaje na Malinovského náměstí před Domem umění a neposlechneme socioložku Souralovou: vydáme se směrem od centra, na procházku Cejlem.

Hned na začátku ze zástavby přes chodník do ulice trčí… zaoceánská loď. V roce 2011 dokončené Muzeum loutek představuje hrdiny her, kteří se na provázcích proháněli po pódiu dětského divadla Radost.

Když si na následující křižovatce odskočíte do postranní Körnerovy ulice, můžete se před dalším putováním posilnit v Afro Baru Semba. Schází se tu Brňané pocházející z Afriky, běží tu angolská (?) televize a kromě koktejlů dostanete taky utopence.

Ještě o jednu křižovatku dál, na ulici Soudní, lze s trochou štěstí prozkoumat budovu káznice. Po dvě stě let tu monarchie, nacisté a komunisté věznili své nepřátele i drobné kriminálníky. Poslední desítky let areál chátrá, což se magistrát pokusí zvrátit megalomanskou přestavbou na Kreativní centrum. Do té doby se lze dovnitř dostat během nepravidelných výstav, jako jsou Městské zásahy.

V ose Cejlu spatříte už z půlky ulice budovu, která místo proměnila nejvíc za poslední desetiletí. Interspar. Stávala tu krásná továrna Vlněna, kterou na podzim 2001 někdo zapálil. A pak ještě jednou. Do pár měsíců se na jejím místě rozzářil obchoďák, nad kterým sice Brňané ohrnují nos jako nad Cikánšpárem, ale co naplat, je to v centru, je to velké a dá se tam parkovat, tak tam taky jezdí.

Stočíme to tady na Bratislavskou ulici, ošklivější sestru Cejlu. Hned zkraje na návštěvníky čeká Muzeum romské kultury, terč skinheadských prvomájových výprav. Bohužel hošany nikdy nikdo nepustil dovnitř, třeba by tam přišli o pár předsudků.

Na konci Bratislavské zahneme doprava, na Starou ulici, a posadíme se na jednoho Poutníka do Clubwashe – prádelny, klubu, hospody a komunitního centra v jednom. Místní se tu potkávají s cizinci z okolních čtvrtí (prádelen tu není moc a v málokteré se domluvíte anglicky), na počítač s internetem pro hosty se stávají fronty. Právě tady je asi nová hranice Cejlu: směrem odtud k centru se malé domy bourají a staré opravují a ušmudlaná duše místa je likvidována architektonickým savem v podobě baráků, které mají v přízemí místo hospody garáž.

Nakonec dobrá procházka, ne?

Dělnické kolonie. Romantické dědictví prvorepublikové bídy

Tenhle článek mi vyšel 27. března 2006 v brněnské příloze Mladé fronty DNES. Moc se od té doby nezměnilo. V Divišově kolonii padla školka, místo ní tam je teď buddhistické centrum, zvenku zaměnitelné s kancelářskou budovou. Ulice Olší prokoukla, zato Černovičky dál uhnívají mezi přivaděči. A herec Jaroslav Dufek už sám leží „pod topoly“.

Malé nuzné domky s oprýskanou pestrobarevnou omítkou, korouhvičky na střechách, plaňkové ploty a psi prohánějící kočky. Jako na zapadlé vísce to vypadá kousek od výstaviště, v Kamenné kolonii, kterou si zde za první republiky postavili dělníci.

Tak trochu utajená místa s podobnou historií a atmosférou lze nalézt i v několika dalších částech města.

„Prvorepublikoví dělníci si stavěli obydlí například v opuštěných lomech. Používali při tom to, co bylo po ruce, často i odpadní materiály nebo vyřazené vozy,“ popisuje nouzové kolonie těch nejchudších historička Jana Svobodová z Muzea města Brna.

Do současnosti se však až na výjimku dochovaly jen kolonie domkové. To už byly domečky stavěné z cihel, poukazuje Svobodová.

Přestože bydlení v nich stále obnáší mnoho problémů, místní na své kolonie obvykle nedají dopustit. Čtvrti si drží svou atmosféru třicátých let a mezilidské vztahy jsou zde pořád blíže vesnici než městu.

„Kamenka“, to je pojem

Kamenná kolonie, ležící nad Svratkou na Červeném kopci naproti areálu výstaviště, má pozici nekorunované královny brněnských dělnických kolonií. Je z nich nejznámější především kvůli komunitě bohémů a umělců, kteří tu bydlí a o místo se pečlivě starají.

„Jak se kolem města začala stavět panelová sídliště, místní obyvatelé, předváleční proletáři, si šli polepšit. Měli tam topení, zatímco tady nebyla ani kanalizace. Sem šli študáci, hlavně ze Slovenska a Ostravska, a kumštýři. Romantika pro ně byla důležitější než komfort,“ vypráví fotograf Ladislav Plch, který zde rovněž žije.

Kamenná kolonie vyrostla v opuštěném lomu na štěrk koncem dvacátých let. Bohémové začali čtvrť osídlovat v sedmdesátých letech.

Úzkými uličkami mezi domky zde často nemůže projít silnější člověk. Ze střech všechno dění pozorují kočky. Těm se v koloniích daří.

„V poslední době se tu trochu vyměnily generace. Některé významné postavy se odstěhovaly jinam a starší lidé teď už moc nechodí do hospody. Oživují to tady ale mladí, i z jiných čtvrtí,“ vypráví fotograf.

Mladé lidi poetická „Kamenka“ přitahuje jako magnet. „Jsem tu poprvé,“ prozrazuje studentka Eva Dobrovolná, která se Kamennou kolonií užasle prochází za jednoho předjarního večera. Místo ji začalo přitahovat, když jej zahlédla z okraje lomu.

Zarybec už bez rybníků

Další dělnická kolonie se skrývá za královopolským nádražím, v Myslínově ulici a v jejím blízkém okolí. Slepenec osobitých domků zde vyplňuje i dávno opuštěný lom.

„Dřív se téhle kolonii říkalo Zarybec, protože tu byly rybníky na Ponče, tedy na Ponávce,“ připomíná herec Národního divadla v Brně Jaroslav Dufek, který tu žije už půl století. „Pak se ale stavěla trať na Havlíčkův Brod (v 50. letech – pozn. red.), rybníky se vysušily a Ponávka se svedla pod zem,“ vypráví Dufek.

Kolonii postavili dělníci Královopolské strojírny. Porgesu, připomíná herec starý název továrny.

I tady existují mezi místními silná pouta. „Je to tu klasická dědina, když potřebujete nabrousit nůž, prostě zajdete za sousedem,“ pochvaluje si další z obyvatel, podnikatel Jiří Rokyta.

Přestože si toho o minulosti kolonie mnoho zjistil, do novin o ní vyprávět nechce. „Nepřísluší mi to, jsem tu teprve šest let,“ říká a s úctou odkazuje na starousedlíky.

„Najít první obyvatele kolonie ale prakticky nejde. Ti už leží támhle, jak jsou ty topoly,“ ukazuje se smutným úsměvem jedna z postarších paní směrem ke hřbitovu.

Šanghaj pod Lesnou

Divišově kolonii, která se tísní na stráni mezi železniční tratí a sídlištěm Lesná, se odjakživa říká Šanghaj. Snad kvůli strmým schodovým uličkám, natěsnaným domkům a čilému ruchu, který tu panuje. I tuto kolonii postavili převážně dělníci z blízké Královopolské strojírny.

Jaroslavě Špačkové bylo jen čtrnáct dní, když se sem její rodiče ještě před válkou přistěhovali. Svůj starý domek by za moderní byt neměnila. „Jejdamane, já bych byla hrozně nešťastná, kdybych odtud musela jít,“ lekne se pouhé otázky.

Mrzí ji, že ve čtvrti ubylo společenského života. Kulturní dům už nefunguje. „Bývaly tam plesy,“ vzpomíná dáma v kloboučku. V „Divišce“ není ani kde nakupovat. Přesto nedá Jaroslava Špačková na svou čtvrť dopustit. „Jednou jsme se byli s mužem podívat do Kamenné kolonie, ale kdepak, tady je to hezčí,“ směje se místní patriotka.

Podstránští se vzmohli

Dvě kolonie lze nalézt poblíž Stránské skály. Za první republiky je dělníci z továren v Židenicích a Trnité, i z Vaňkovky, založili odděleně. Podle Lubomíra Vysočana ale dlouho žily jedním životem. Bariéru mezi nimi před čtvrtstoletím vytvořil dálniční přivaděč.

Lubomír Vysočan se v Podstránské kolonii narodil a v historickém kroužku Slatiny mapuje její dějiny.

„V šedesátých letech nám všem hrozilo vystěhování, nebyla tu kanalizace, bydlení bylo strašné,“ vzpomíná. Děti starousedlíků ale dokázaly domky opravit. V Podstránské kolonii se jim to podařilo lépe než v blízkých Černovičkách. O jejich dějiny se Vysočan zajímá též. „Tam nebyl o bydlení takový zájem kvůli okolním silnicím,“ doplňuje.

Do jádra Černoviček (nebo také kolonie U Kostivárny), chumlu domků obklopených strmou strání, vede jen jedna přístupová cesta. Každého, kdo po ní projde, ohlásí ohlušujícím štěkotem velký černý pes.

„Před válkou tu prý byly hlavně vozy s cikány. Ti ale museli jít do koncentráků, vrátili se jen dva,“ líčí smutnou historii Černoviček muž, který v nich prý žije od narození, ale nechce prozradit své jméno.

Písečník a domky od Wanniecka

„Ukázkovou“ nouzovou kolonií je podle historičky Svobodové Písečník. Stojí v pískovcovém lomu u místa, kde Merhautova ulice kříží železnici. Lidé tu stále obývají domky z prken, vlnitého plechu a cihel.

„Sklepy tam měli vyhloubené přímo do pískovcové skály,“ líčí Svobodová podmínky, kvůli kterým se Písečníku přezdívalo Džungle.

Zbylé domky a chatrče tu nyní zdobí větrníky z PET lahví, fotografie a malovaná orientační čísla.

Řada malých dělnických domků dosud stojí v uličce Olší v Obřanech a poblíž Viniční ulice jsou neomítnuté domy, které nechal pro nemocné zaměstnance Vaňkovky postavit její zakladatel Friedrich Wannieck.

Utajený poklad

Dělnické kolonie v Brně zůstávají soukromým pokladem jejich rázovitých obyvatel a romantických návštěvníků. Místy vypadají tak zachovale, jako kdyby z nich prvorepublikoví dělníci odešli do továren před hodinou. Nejsou ale moc známé. Ani slečna pracující v brněnském Turistickém informačním centru cestu do Kamenné kolonie nezná. Slyší o ní poprvé. „To my tady ani… ne,“ omlouvá se.

Ústřední hřbitov

„Centrálka“ ukazuje, jakým způsobem si Brno buduje své sebevědomí: vyber si soutěž, která nikoho jiného nezajímá, a prohlas se vítězem. Vězte tedy, že brněnský hřbitov je největším v zemi, a kdyby jeho obyvatelé ožili, u Vídeňské ulice by tak najednou vyrostlo druhé největší české město. Nebožtíků je totiž v Brně víc než živých, jen na centrálce 400 tisíc.

Síla, co? Ale vážně: pokud máte v Brně volné odpoledne, Ústřední hřbitov stojí za procházku, i když tam neleží nikdo z vašich příbuzných.

Začneme krematoriem, ke kterému se nejsnáze dostanete od tramvajové zastávky… Krematorium (linky 6, 7, 8). Ernst Wiesner je v letech 1925–30 postavil z neomítnutých cihel a na střechu mu dal čtrnáct špičatých sloupů mířících k nebi. Do obřadní síně prochází světlo proskleným stropem, takže když člověk žmoulá kapesník a kouká nahoru, aby se vyhnul setkání pohledů s pozůstalými, lechtá ho slunce.

Vejděte dál do hřbitova, doleva, po schodech dolů a jste na Čestném kruhu. I na tom je něco ryze brněnského: „Původně – už od data vzniku hřbitova – byla (čestná alej) koncipována jako místo posledního odpočinku brněnských starostů, čestných občanů a zasloužilých členů obecního zastupitelstva(…) Ať už tito zasloužilí mužové později doplatili na svou německou národnost, na novou koncepci Čestného kruhu, na neúctu k mrtvým vydávanou za vlastenectví, nebo ještě později na obyčejnou ničím nemaskovanou lhostejnost, jisté je to, že žádný z nich už zde svůj hrob nemá.“ (Jiří Endler: Příběhy brněnských hřbitovů)

V Čestném kruhu tedy můžete položit růžičku na hrob některého z českých velikánů. Leží tu:

- Jan Skácel (1922–1989), básník

- Lev Blatný (1894–1930) a Ivan Blatný (1919–1990), otec dramatik a syn básník

- Oldřich Mikulášek (1910–1985), básník

- Gustav Brom (1921–1995), dirigent

- Eduard Milén (1891–1976), malíř

- Bohuslav Fuchs (1895–1972), architekt

- Arnošt Heinrich (1880–1933), šéfredaktor Lidových novin

- Karel Absolon (1877–1960), archeolog

- Jiří Mahen (1882–1939), dramatik

- Karel Vaněk (1866–1924), první český starosta Brna

- Leoš Janáček (1854–1928), toho snad znáte

Nenajdete tu ovšem Johanna Gregora Mendela (1822–1884). Ten byl jedním z úplně prvních obyvatel hřbitova a odpočívá v nenápadné augustiniánské hrobce v severovýchodním cípu areálu.

Да упокоится с миром, Ruhe in Frieden…

Pokud jste do Brna přijeli od Vídně, nalevo od radiály jste jen stěží mohli přehlédnout pohřebiště sovětských (a rumunských) vojáků. Monumentální betonový pomník je nejpatetičtějším místem Brna a taky tím, které nejvíc připomíná Sovětský svaz – a to i proto, že na straně centrálního pilíře je pořád patrný Stalinův portrét.

Poslední ironií je, že kousek odtud najdete pohřebiště wehrmachtu. To místo neznají ani Brňáci, ostatně proč sem chodit? Já vám řeknu proč: z krátkého trávníku v přesných odstupech vyrůstají malé bílé kříže, každý pro tři padlé. Je tu klid, protože se tudy nikdo netrousí. A jak stojí na nenápadném památníku: nesmyslná smrt těch kluků vyzývá k přemýšlení a ke smíření.

Vlastenci si nakonec přijdou na své hned vedle, v krásném zašouplém čestném pohřebišti brněnské posádky rakouské armády.

Obora Holedná, vrch Hobrtenky a Údolí oddechu

Typický problém: rádi se koukáte na divoká zvířata, ale nechce se vám platit za zoo, ani tam snášet dětský povyk. Brno nabízí řešení.

Patnáct minut jízdy tramvají nebo trolejbusem z centra, mezi čtvrtěmi Kohoutovice, Jundrov a Bystrc, můžete prošmajdat zalesněné svahy kopců Holedná a Hobrtenky.

Vytiskněte si před tím turistickou mapu: mapy.cz/s/9Mwe. Výstup po modré od Pisárek je pro sportovce, sestup po žluté z Kohoutovic do Údolí oddechu pro lenochy, obkroužení obory po zelené je tak akorát.

Volně v lese potkáte především malé skupiny jelenů a snadno také velké stádo daňků. Muflony jsem tu naposled viděl před pěti lety, v poslední době doplácejí na pytláky, zásobující brněnské restaurace materiálem pro zvěřinové hody.

V uzavřené ohradě u výpadovky na Žebětín se v bahně rochní divoká prasata. Přímo k ní se třeba i s kočárem dostanete autobusy 50 a 52, zastávka se jmenuje Stará dálnice.

(Mimochodem: na druhé straně přes silnici najdete pomník Hanse Baltisbergera, motocyklového závodníka, který se tu zabil v roce 1956 při Velké ceně Československa. Právě tady se tedy odehrává už zmíněná povídka Bohumila Hrabala Smrt pana Baltazara, ale to jen tak na okraj.)

Minizoo je v mapě stále zakreslená i na opačné straně kopce, u Jundrova, poslední dobou tam už ale žádné kozy nepotkávám, jen občas u hájenky mladé srnky.

Radši dobré boty

V oboře si můžete střihnout dvou- až tříhodinovou túru, projet ji na trekovém nebo horském kole, popřípadě se přidat k seniorům, kteří vrcholy zdolávají s pomocí sportovních holí. Že je tu téměř prázdno v pracovním týdnu, zato docela rušno o víkendu, to je asi jasné.

Když si vezmete mičudu, můžete si začutat na lesním fotbalovém hřišti na půli cesty po hřebenovce z Hobrtenek na Holednou. (Chudák ten, komu míč přeletí bariéru a zastaví se o sto padesát výškových metrů níž.)

Pod Holednou, na kraji Bystrce, vyryl potok Vrbovec Údolí oddechu. Tak příhodně se říká jedné z nejstarších zahrádkářských kolonií v Brně, pozoruhodně vybudované na svahu se snad stoprocentním klesáním.

A ještě prosba: zkuste nebýt hovada a respektujte cedule. Divočákům škodí bílé pečivo, na volno puštěný pes může zas vyplašit březí srny. Vezměte si tedy mrkev – a vodítko.

Brněnská přehrada a hrad Veveří v jedenácti zastaveních

Nevěřte oficiálním propagačním materiálům: návštěva Brněnské přehrady a hradu Veveří je ztrátou času, hlavně pokud jste v Brně na krátké návštěvě. Jak ale napsala spisovatelka Marthe Troly-Curtinová: Pokud se při ztrácení času bavíte, nebude nakonec tak úplně ztracený. A přesně takhle je k „tradiční rekreační oblasti“ nutné přistupovat. Vyrazte za koupačkou v průzračné vodě a daleko od lidí – budete zklamaní. Vyrazte za postáváním ve frontě na pivo z kelímku, pozorováním brněnských pupků přetékajících slipové plavky, za klíšťaty a za ruinou kdysi honosného hradu – a brněnský Prýgl překoná vaše očekávání.

Na mapách z půlky minulého století nese přehrada původní, přesnější název: Kníničská. Na konci třicátých let totiž nádrž zaplavila původní ves Kníničky, jejíž obyvatelé se museli přestěhovat o pár stovek metrů dál do dnešní stejnojmenné brněnské čtvrti. Několik pamětníků jsem slyšel vzpomínat na to, jak při nízkém stavu vody z přehrady čouhávala věž kníničského kostela – snad za ni považovali věžičku místní kaple, protože kostel ve vsi nikdy nestál. Vypuštění nádrže v roce 2009 dočasně odhalilo základy několika řad domků na dně přehrady, které jsou vedle pomníku obětem první světové války blízko hospody U Lva tím jediným, co se ze vsi dochovalo. Šnorchlovat za nimi můžete přibližně na souřadnicích 49.241891, 16.511158.

Další pomník najdete hned vedle hráze. Připomíná jejího správce Františka Šikulu, který v dubnu 1945 odvážně zmařil snahu německých vojáků vyhodit stavbu do povětří, zastavit tak posun Rudé armády a přívalovou vlnou zmasakrovat lidi bydlící na břehu Svratky. Jak by to dole v Bystrci, Komíně a na Starém Brně vypadalo, to si můžete představit nad záběry japonského tsunami. Fašouni Šikulu při sabotáži postřelili, ten ale zranění přežil.

Když už stojíte na hrázi, všimněte si pilíře nedokončené „Hitlerovy dálnice“, která měla spojovat severní část Říše s tou jižní, tedy dnešní Polsko s Rakouskem. Na cestě od zastávky tramvaje Přístavní k přístavišti můžete dokonce vidět dodnes dochované úpravy terénu z počátku čtyřicátých let: dálniční val přetínající přístupovou silnici.

Právě v těchto místech začíná oblast s nejvyšší koncentrací hospod a pouťových atrakcí v Brně. U přístaviště se lepí jedna zahrádka na druhou, mezi nimi voní stánky s cukrovou vatou, langoši a pečenou kukuřicí. Poměr kvality nápojů a jídel a jejich ceny je prakticky bez výjimky horší než všude jinde v Brně, nicméně obracet tu jednu jedenáctku starobrno za druhou a pozorovat mládež pištící na řetízkáčích má svou poetiku: starosti jsou odtud tak daleko jako střed města.

Lodě vyplouvají od obří kotvy, která v Brně zbyla po návštěvě papeže v roce 2009, směrem do Veverské Bítýšky od půlky dubna do půlky října. Mezi konečnými stanicemi zastavují na devíti místech, takže přehradou plují cik-cak od břehu ke břehu celkem 70 minut. Za jeden plavební úsek zaplatíte 15 korun, kompletní zpáteční trasa vyjde na mastných 240 korun. Dopravní podnik ale nabízí slevy pro rodiny (500 korun za kompletní zpáteční trasu pro dva rodiče a libovolný počet dětí do 15 let) a zvýhodněné „pojízdné vstupenky“, které si můžete koupit spolu s lístkem do Zoologické zahrady nebo na hrad Veveří. Lodní doprava je mimochodem zajímavým zrcadlem doby, o čemž svědčí třeba loď Dallas, do roku 1992 nesoucí název Moskva.

Pokud vám zbývá dvacet minut do odplutí, projděte se po břehu směrem na jih, k pláži U Sirky (49.229202, 16.514225). Obří zápalka tu spolu s dalšími sochami a objekty připomíná pravidelnou výtvarnickou přehlídku Brněnský plenér. Právě z téhle pláže je nejlepší výhled na ohňostroje, které nad přehradou vybuchují několik večerů vždy v květnu a červnu při festivalu Ignis Brunensis.

Největší zážitek z plavby k hradu Veveří mívají nováčci zhruba v půlce trasy, kdy parník na dvacet třicet metrů míjí jedinou nudapláž v širokém okolí Brna. K ní se dostanete i po svých, zhruba za hodinu po silnici od přístaviště a hráze. Přibalte si slunečník, protože stínu je tu poskrovnu. Vím to, neboť na téhle pláži jsem jedinkrát v životě šel do naha v pracovní době, tehdy jako elév v MFD: „Kdysi tu byla Vlaďka Dufková z Novy, ale ta se bála svlíknout,“ získal jsem si tím respekt místní komunity adamitů.

Hrad Veveří lze kromě parníku dobýt i pěšky (necelé dvě hodiny z přístaviště), autem (zaparkujete přímo pod ním), autobusem 303 (čtvrt hodiny ze smyčky u bystrcké zoo) nebo na kole (posledních pár stovek metrů ujedete po krásně opravené stezce, jinak se budete prát o místo na vozovce s auty). Ačkoliv hrad působí na kopci nad údolím Svratky majestátně, uvnitř je to bída. Chátral půl století, teprve kastelán Petr Fedor jej v posledních letech pilně dává do kupy. Hezky opravená je vyhlídková věž v jihovýchodní části hradu, projít se můžete i po hradbách na opačném cípu komplexu. Stačí vám k tomu vstupenka na nádvoří za třicet korun.

Až se budete z věže nebo z ochozů dívat dolů na pobořené skleníky a vybydlené nádvoří, můžete si jen představovat, jak to tu vypadalo v prvních letech 20. století, kdy hrad třikrát navštívil pozdější britský premiér Winston Churchill – jednou z toho dokonce na svých líbánkách. Nutno dodat, že zatímco na českých stránkách o tom najdete desítky zmínek, v žádné anglické Churchillově biografii jsem o cestě na Veveří, do Brna nebo na Moravu nenarazil. Třeba tomu jen jeho životopisci nepřikládali zas tak velký význam jako lokální patrioti.

Když hrad obejdete směrem k Bítýšce, alej vás přivede ke kapli Matky Boží Veverské. Právě tady končí malý vesmír Brna, který jste s tímto průvodcem mohli procestovat. Dovnitř kaple se bohužel nedostanete.

Festival Ignis Brunensis nepřináší k vodní nádrži jen ohňostroje, ale také „soutěž o nejkrásnější dívku Brněnské přehrady s hodnotnými cenami“, nazvanou Miss Přehrada. Promenáda v plavkách připomíná nejzoufalejší pasáže Hoří, má panenko a název ocenění občas Nebrňáky slýchávám používat jako dehonestující označení prostoduchých Brňanek.

Procházka lepšími brněnskými čtvrtěmi

Naše tříhodinová výprava po nóbl části Brna začne na konečné tramvaje č. 4 na Kraví hoře. Z této „Monte Bů“ vyrazíme za funkcionalistickými vilami, občas „vylepšenými“ novozbohatlickými rekonstrukcemi. Za secesními domy, před nimiž parkují třicet let staré škodárny majitelů, kteří se k luxusnímu bydlení po Němcích dostali bezpracně po válce. Za prý nejlepším místem k bydlení v Brně – kde ale nenajdete jedinou restauraci.

Na Kraváku si tedy kupte v Brněnce do zásoby tatranky a pak se kolem sebe rozhlédněte. Katolický kostel svatého Augustina tu stojí teprve od roku 1934, je tak jedním z nejmladších v Brně. Naproti se svažuje park těšící se celoroční popularitě. Na jaře a v létě se tu rozvalují studenti s učením, na podzim tady děcka pouští draky, v zimě všichni dohromady sáňkují. Napravo od parku funguje letní koupaliště i krytý bazén s výhledem na Špilberk, nalevo od parku hvězdárna.

Právě kolem té projdeme k první pozoruhodné vile, vlastnímu domu Bohuslava Fuchse, nejvýznamnějšího architekta brněnského funkcionalismu. Postavil si jej na Hvězdárenské 2 v roce 1928, tedy jako jednu ze svých prvních staveb. Obývací halu tehdy ještě ozdobil zátiším od Emila Filly, později už byly jeho stavby strožejší.

Sejděte sto padesát metrů ulicí dolů a nemůžete minout Kaunicovy koleje. Brňáci si je skoro vůbec nespojují se studentským životem – ale s gestapem, které tu od roku 1940 do roku 1945 věznilo, mučilo a popravovalo odbojáře. V zahradě to připomíná jeden památník, ve vnitrobloku druhý, a hned vedle nich můžete pohnutou historii místa zapít poutníkem ze studentského klubu.

Nádherná meziválečná funkcionalistická zástavba shlíží na Žabovřesky opodál z Eliášovy ulice, bohužel se mi nepodařilo ani k jedné stavbě zjistit jméno architekta nebo nějaký příběh. Po schodech na jižním konci ulice projdete na Zeleného, odtud na Horákovu a po ní dorazíte k Jurkovičově vile.

Architekt Dušan Jurkovič dal tvář dřevěným stavbám na Pustevnách, lázeňské budově nebo kolonádě v Luhačovicích. Svou vilu si postavil v Brně v roce 1906, prodal ji o třináct let později. Nyní patří Moravské galerii, která ji v posledních letech pečlivě opravila a v roce 2011 otevřela turistům.

Pakliže si rádi listujete katalogy bydlení, o pět minut chůze dál si můžete prohlédnout jeden, jehož listy nešustí. Na adresách Bráfova 109 a 111, Drnovická 2 až 10, Petřvaldská 2 až 10 a Šmejkalova 144 až 148 totiž stojí šestnáct vil a rodinných domů, které tu v roce 1928, při příležitosti jubilejní výstavy, prezentovaly, jak se dá moderně, zdravě a dostupně bydlet. Dnes to bohužel kazí všelijaké přistavěné kůlny a další kutilská vylepšení, plus hlučná silnice spojující Pisárky se Žabovřeskami. V nejlepším stavu je asi vila Jiřího Krohy na rohu Drnovické a Šmejkalovy. Z tohoto průvodce už znáte jména Bohuslava Fuchse, který tu navrhl trojdům na Bráfově/Petřvaldské, a Ernsta Wiesnera, jenž přispěl dvojdomem na Bráfově.

Vraťte se teď kousek po Šmejkalově, a jakmile se z ní odpojí cestička do Wilsonova lesa, vydejte se po ní. Lesopark založený v roce 1882 nabízí kilometry cest, po kterých se dá běhat nebo jen toulat. Zmizely ale dvě největší atrakce: nápis FJE (František Josef, Elizabetha) tvořený jedlemi a viditelný z okolních kopců i sjezdovka, ze které se postupně stává opět součást lesa.

Na stezkách Wilsonova lesa se dovedu ztratit i já sám, takže prostě budu předpokládat, že jste měli štěstí a ven se dostali poblíž Kalvodovy ulice. Na ní stojí za povšimnutí dvě vily. První má číslo popisné 8 a bydlel v ní Ernst Löw-Beer, syn továrníka Benna Löw-Beera. (Z téhle továrnické rodiny pocházela i Greta Tugendhatová.)

Klesejme dolů na Hroznovou ulici. Přehlédnout se nedá Tesařova vila (č. p. 85), těsně předválečná stavba Bohuslava Fuchse. S kulatým průčelím působí jako loď chystající se vyplout nad výstaviště.

Hned vedle se připravuje rekonstrukce vily Stiassni, nejvýznamnější brněnské vily po… víte které. Ernst Wiesner ji v raně funkcionalistickém slohu vytvořil pro továrníka Alfreda Stiassného v druhé půlce dvacátých let. Bohužel toho z ulice moc neuvidíte, jen vrátnici jak do továrny. Ostatně z posledního dne otevřených dveří jsem si odnesl zjištění, že je to dům velký jak fabrika. Stiassni utekl před gestapem do Ameriky, vila pak propadla státu a ten tu hostil nejvzácnější návštěvy, včetně Fidela Castra v roce 1972.

A zase Wiesner. Haasova vila na Lipové 43 nepatřila herci Hugo Haasovi, pohřbenému na brněnském židovském hřbitově, ale řediteli brněnské pobočky Anglo-československé banky Gustavu Haasovi. Ční pod budovou ekonomické fakulty, bohužel už bez původní šedomodré barvy omítky.

Podobně Bassova vila nemá nic společného s hercem Eduardem Bassem. Pro Bedřicha Basse, předsedu židovských obcí, ji na Lipové 22 postavil Zikmund Kerekes. Před deseti lety ji nový majitel podle projektu Jana Sapáka opravil v souladu s původním projektem.

Otto Eisler, další známé jméno brněnského funkcionalismu, navrhl ve 20. letech dvojdům, který na Lipové 29 a 41 dodnes tak trochu straší: minimalistická fasáda má jen dvě okna.

Vile Valerie Fischerové na Preslově 1 se přihodila prasárna: majitel má peníze, a chtěl to dát najevo, takže z „pohádkové vily, slučující rysy bájného serialu a alpské pevnosti“ (Jindřich Vybíral), která přečkala válku i socialismus, je teď tuctová podnikatelskobarokní zástavba.

A abychom naši výpravu zakončili aspoň trochu zvesela, vyjdeme do Barvičovy ulice, kde si na č. 47/56 postavil v roce 1933 vlastní vilu architekt Josef Polášek. Architektova vdova Anka Polášková po emigraci synů v roce 1969 o dům přišla a třináct let jí trvalo, než se jej potomci domohli v restituci. Od roku 2005 dům ale opět patří Poláškově rodině a po citlivé rekonstrukci v něm sídlí ukrajinský konzulát.

Vila Tugendhat se vám nemusí líbit. Tady je 7 důvodů, proč se líbí ostatním

Takovej ošklivej tuctovej hranatej barák to je, z ulice to vypadá jak garáž, vevnitř skoro žádnej nábytek… co na tom ty lidi viděj?

Vidí na tom tohle:

- Vila Tugendhat byla v roce 1930 jedním z prvních pokusů o „dům jako stroj na bydlení“. Krásné je na ní tedy to, jak promyšleně slouží svému účelu, nikoliv bezúčelné ozdůbky a okázalé dekorace. Ty tu ani nenajdete, s výjimkou jediné sochy ženského torza v obývací místnosti. Když totiž jako stavební materiály použijete makassarský eben nebo onyx, nepotřebujete bavit oko obrazy. Můžete mít rádi dečky na televizor a sádrové trpaslíky; ve vile Tugendhat si ale zkuste představit, jaké to je žít v prostoru, který na sebe neupozorňuje. Celý život vás provází jako skromná kulisa pro rodinné večeře, odrůstání dětí, vaše stárnutí a nakonec smrt. Jestli vám ta představa nedělá dobře, pak je to váš život, co je smutné; ne vila Tugendhat.

- Váhu vily nese především ocelový skelet, ne zdi, jak bývalo a bývá zvykem. Obývací prostor díky tomu může být ze tří stran prosklený od stropu až k podlaze. Okenní tabule lze zatahovat do podlahy, prostřední patro je pak opticky propojené se zahradou a zahrada s městem. Na interiérové sloupy navazují stromy v zahradě, za kterými se tyčí Špilberk a Petrov. Dívejte se z obýváku několik minut na Brno a začne se vám zdát, že nad ním přelétáte.

- V obytném prostoru obeskleného prostředního patra nenajdete zeď. Obývák, jídelna, knihovna a pracovna tvoří jeden prostor s rozlohou dvou set osmdesáti metrů čtverečních. To je půldruhého tenisového hřiště, ve kterém jednotlivé části oddělují jen onyxová stěna, závěs a ebenový paraván.

- Ona onyxová stěna v obývacím prostoru je tak tenká, že při soumraku propouští sluneční paprsky a vypadá, jako by uvnitř hořela.

- Vila se obrací do zahrady, nikoliv do ulice. Je luxusní, ale v okolní zástavbě nepůsobí okázale. Protiklad toho, jak lidé po staletí – od baroka původního až po baroko podnikatelské – maří svůj čas a své peníze.

- Tugendhatka je klimatizovaná, prostřední patro vytápěné z podlahy, okna ovládaná elektřinou. Projekt z roku 1928 nebyl pokrokový, nebyl drzý; byl správně židovsky chucpe. Ignoroval mudrování, že některé věci nejdou, jiné by byly moc drahé, další se prostě nedělají. Bum, tady to máte. In your face!

- Ten dům má pohnutý osud. Tugendhatovi tu bydleli jen osm let: v roce 1938 utekli před nacisty do Švýcarska a už se nikdy nevrátili. Po válce ve vile rumunští vojáci ustájili koně, dlouho v ní fungovalo rehabilitační oddělení dětské nemocnice. Od devadesátých let sem Brno láká turisty („třeba zůstanou i na další atrakce!“) a magistrát tu hýčká vzácné hosty. V červnu 1992 tu Václav Klaus a Vladimír Mečiar rozdělili Československo.

Víc se o vile Tugendhat dozvíte na oficiálním webu tugendhat.eu – a hlavně na prohlídkách. Rezervujte je s několikaměsíčním předstihem.

Architekt Bohuslav Fuchs a jeho dílo

Přijeli jste do Brna autobusem a vystoupili u Grandu? Hnusné nádraží, viďte? Zkuste si ale představit, že to tu nepáchne močí; že místo jednoho nástupiště krytého skořepinovým obloukovým přístřeškem tu jsou tři; a na místě parkoviště že stojí kruhová odbavovací budova, která i po 62 letech vypadá moderně.

Nedostavěné autobusové nádraží na Benešově třídě z roku 1949 je jedním z posledních projektů Bohuslava Fuchse (1895–1972), nejvýraznějšího rýsovacího pera brněnského funkcionalismu. Fuchsovy stavby nevzbuzují pozornost, můžete kolem nich chodit roky – jejich krása vás ale jednou dožene, zastaví a dá herdu do hrudníku. Mezi světovými válkami dal Brnu novou tvář. Ze secesního města, ve kterém dějiny plynuly v pomalém tempu monarchie, pomohl udělat moderní metropoli, kde do noci svítily prosklené fasády a rytmus dění udávaly tramvaje a automobily. Secese: rakouské autoritářství. Funkcionalismus: československá demokracie.

K nejstarším brněnských Fuchsovým stavbám musíte tramvají čtyřkou do Maloměřic. Na břehu Svitavy na Dolnopolní ulici září dělnické domky z neomítnutých cihel, bohužel zasažené estakádou mezi Tomkovým náměstím a Židenicemi.

Slavnější je kavárna Pavillon z roku 1925. Dnes ji najdete v parku na Kolišti za Domem umění, do roku 1964 ale stála na místě Janáčkova divadla hned přes ulici. Pak šla kvůli betonovému monstru k zemi a třicet jedna let Brno čekalo na repliku.

Nebyla to jediná ikonická brněnská stavba, kterou Brnu Fuchs dal. Nastojte: Masná burza zastrčená za železniční drahou na Olomouc (1926), hotel Slovan na Lidické (1927), superúzký hotel Avion přímo na České, kde architekt do osmimetrové proluky narval 50 pokojů (1927), obytné domy v kolonii Nový dům (1928), městské lázně pod Petrovem (1928), pavilon města Brna na výstavišti (1928), Fuchsova vlastní vila na Hvězdárenské č. 2 (1928 – to byl rok!). V Zábrdovicích vedle Zbrojovky poněkud vadnou městské lázně (1930), zato Moravská banka dodnes, jen v kabátu Komerčky, svítí do náměstí Svobody (1930, spolu s Ernstem Wiesnerem).

A nakonec, rok před válkou vedle budovy hlavního vlakového nádraží přistál kvádr nádražní pošty. Ze všech Fuchsových staveb je návštěvníkům nejvíc na očích, přitom jí nejvíc schází údržba, nebo aspoň nová fasáda. Škoda.

(Málem) nejvyšší mrakodrap Evropy

Málokdo ví, že Brno mohlo mít stejně vysoký mrakodrap jako AZ Tower už o osmdesát let dřív, a to přímo v centru. Štěrkové a jílové podloží sice bylo proti, prvních sedm podlaží ale shlíží na Malinovského náměstí dodnes.

Pro Tomáše Baťu tehdy projekt vypracoval mladý Vladimír Karfík, žák F. L. Wrighta a jeden z lidí, kteří dali tvář meziválečnému Zlínu. Byl to asi nejradikálnější stavební návrh, jaký Brno pamatuje: 28patrový dům v historickém centru, 200 metrů od náměstí Svobody, hned naproti divadlu. Jenomže to skončilo blamáží: „Jak se později ukázalo, německý inženýr při zakládání stavby zásadně pochybil. Statika celé budovy tak byla ohrožena. Nikdo nebyl schopen bezpečně určit, zda nosné piloty pod domem budou stabilní i při plánované zátěži 28 pater. I přes Karfíkovu nelibost byl tedy počet pater snížen, nejprve na 23, později ale jen na konečných 6,“ píše ve svém cyklu článků Brno nepostavené Ondřej Stehlík na archiweb.cz.

Na Malinovského náměstí tak dodnes stojí rovná čtvrtina mrakodrapu. Zasloužila by si asi název „Mra“, ale správně se jí říká: obchodní dům Centrum. Developer Orco přišel v roce 2007 s ambiciózním návrhem na dostavbu za 250 milionů korun, neprošel ale přes památkáře: „Je nesmysl to dnes měnit a historii přepisovat.“ Takže -kodrapem už se Mra- nikdy nestane.

Krátký průvodce čtvrtěmi

Procházíte inzeráty realitek a jde vám hlava kolem? Nebo jen nevíte, kam vyrazit v neděli odpoledne na špacír? Zkusím vás provést předměstími. Vynechám z toho jen vesnice spojené s Brnem pouze administrativně – neznám je dobře a splývají mi.

Střed

Přestože městská část Brno-střed zabírá 15 km², my tak budeme říkat jen tomu čtverečnímu půlkilometru ohraničenému okružní třídou a hradem Špilberk. Zkrátka víceméně původní městské pevnosti, do 19. století obehnané hradbami.

Centrum je skvělé místo, když chcete večer zajít na pivo; bydlení si tu ale moc představit nedokážu. Tím spíš, pokud máte auto, se kterým se před dům prostě nedostanete. V noci se tu potulují hloučky opilců, vnitrobloky jsou zastavěné, chybí zeleň. Čtvrť pro nadšence do městského života – otázka ale je, proč by vůbec žili v Brně.

Veveří

Člověk přejde Žerotínovo nebo Moravské náměstí a rázem je v nejlepší čtvrti pro život. Tedy pokud máte podobné potřeby jako já: na Veveří funguje několik fakult, díky kterým je tak živo ve zdejších nesčetných kavárnách. Lenošit můžete přes léto v Tyršově sadu, v nejstarším českém veřejném parku Lužánkách nebo na Obilním trhu, a když vás Veveří omrzí, je to kousek jak pěšky do centra a na hlavní nádraží, tak tramvají na druhou stranu na přehradu.

Staré Brno

Chátrající činžáky s oprýskanými omítkami, vznosná prvorepubliková výstavba, rozmáchlé projekty současných developerů… Staré Brno pro vás vždycky bude mít nějaké bydlení, jedno kolik na to máte. Název klame: nejde o historický střed města, ale zástavbu na opačném úpatí Špilberku.

Čas tu můžete trávit na pivovarské zahrádce, ve dvoře augustiniánského kláštera u trosek Menedelova skleníku nebo na kole či bruslích na stezce vedoucí podél Svratky.

Štýřice

Neprávem zapomínaná čtvrť, hned za řekou na jih od Starého Brna. V centru jste z ní za pět minut tramvají; v postranních ulicích je klid a hned vedle vyrůstá Jižní centrum, což by se teoreticky mělo příznivě podepsat na hodnotě nemovitostí.

Cejl a Zábrdovice

Čtvrti tak pestré, že si zasloužily vlastní kapitolu. Ve zkratce: určitě to není nóbl místo, ale nevěřte báchorkám a povídačkám, že jde o nějaký brněnský Bronx.

Židenice a Juliánov

Židenice bývaly největší vesnicí Rakouska-Uherska. Nic platné, za socialismu je potkal podobný osud jako sousední Juliánov: plošné asanace, výstavba sídlišť a průtah městského okruhu úzkými uličkami. Dílo zkázy dokonalo vystěhování cejlských neplatičů do domu hrůzy v ulici Markéty Kuncové naproti kasárnám. Přesto ale obě čtvrti – spojeny v jeden administrativní celek – nabízejí několik klidných parků, prima kaváren a hospod a v klidnějších a bezpečnějších ulicích i levné malé domky, necelých deset minut tramvají od centra. Za návštěvu stojí židenický hřbitov nad Starou osadou s památníkem Bohumila Hrabala a hrobkou jeho rodiny, jediný brněnský židovský hřbitov a přilehlá obřadní síň, stejně jako některá z dělnických hospod, třeba má oblíbená U Malchrů pod konečnou tramvaje č. 13. Příznivci sakrální architektury tu najdou několik prvorepublikových kostelů (katolický sv. Cyrila a Metoděje na Gajdošově, evangelický kostel na Jílkově, husitský chrám Spasitele na Karáskově náměstí). A v křoví nad Viniční ulicí se schovává malá dělnická kolonie postavená továrníkem Wannieckem pro jeho nemocné zaměstnance.

Líšeň

Nevzhledné panelové sídliště daleko za Brnem – a ještě dál Stará Líšeň, vesnička, která si svou malebností nezadá s dělnickými koloniemi. Obě Líšně nabízí levné bydlení blízko u lesa.

Vinohrady

Nezvyklý pokus o to udělat panelové sídliště obyvatelnějším. V osmdesátých letech tu poprvé v Brně vyrostly paneláky s barevnými fasádami, podobně jako na Lesné se nešetřilo na parcích a hřištích. Přesto ale doporučuji tohle místo spíš k exkurzi než k bydlení. Vinohrady jsou dopravně odříznuté od zbytku města, z vršku nad Židenicemi vám to kvůli přestupům do centra vezme i půlhodinu. Úzké ulice mezi až jedenáctipatrovými domy byly v osmdesátých letech navrženy s vědomím, že připadalo jedno auto na deset lidí – jenže teď je na parkovištích a okolo nich takové boží dopuštění, že mají kolikrát hasiči problém dostat se s cisternou k požáru. A nakonec je nutné zmínit pozoruhodnou demografii, kterou nemám podloženou žádným sčítáním lidu, jen desítkami svých návštěv: byla a je to čtvrť dělníků, kterým v devadesátých letech pozavírali fabriky, a od té doby hodně z nich jen upíjí žal v některé z desítek místních náleven, pseudopizzerií a heren.

Maloměřice a Obřany

Nejspíš nejzachovalejší „brněnské vesnice“ obrůstají břeh Svitavy, jen deset minut tramvají čtyřkou od centra. Výchozí bod pěších nebo cyklistických výprav do Těsnohlídkova údolí a Moravského krasu. Kostel svatého Václava, chátrající Esslerova textilka, dělnická kolonie Olší, prvorepublikový most spojující Maloměřice s Husovicemi – přehlížená krásná místa, která stojí za to prozkoumat při nějaké víkendové procházce.

Husovice

Nejzašlejší část Brna. Dělnická víska – mezi lety 1912 a 1919 dokonce město – pod tišnovskou dráhou si svůj ráz zachovala až do dneška; sedněte si na pivo k Mikuláškům a nebudete vědět, jestli je rok 1930, 1970 nebo 2012. Centrem čtvrti je náměstí Republiky se secesním kostelem Nejsvětějšího srdce Páně a vyhlášeným řeznictvím Miloše Mazánka. Mám pro Husovice slabost, sedm let jsem sem chodil na gympl.

Černá Pole

Nevábný název kryje krásnou prvorepublikovou čtvrť, se spoustou vilek i činžáků, hospod, restaurací, kaváren a dokonce jednou funkcionalistickou památkou UNESCO. Tramvají je to do centra kousek, postranní ulice (tedy všechny kromě Merhautovy) přitom nabízejí klid až vesnický.

Lesná

Urbanisticky nejpromyšlenější brněnské sídliště. V šedesátých letech vyrostlo v okolí Čertovy rokle podle projektu Viktora Rudiše, Ivana Veselého a Františka Zounka a má několik zvláštností. Domy kopírují vrstevnice, takže nebyly zapotřebí úpravy terénu a čtvrť působí při pohledu z dálky zvláštně ladně. Kromě okružní třídy nejsou jednotlivé ulice průjezdné, obyvatelům díky tomu nevadí hluk a zplodiny z dopravy. A jak název napovídá, mezi domy roste lesopark – tohle není šedá betonová džungle, ale jedno z mála sídlišť v zemi, které jeho obyvatelé považují za prestižní adresu a bijí se seč můžou za to, aby u toho zůstalo. Ještě než si tu začnete vybírat byt, pamatujte na to, že ani po 50 letech plánování nejezdí na Lesnou tramvaje (na jižním konci je ale vlaková zastávka) a že mají místní paneláky papírové stěny.

Soběšice

Dál z centra už se v tomhle průvodci nedostaneme. Do vsi Soběšice se jede autobusem ještě dalších deset minut z Lesné, zato ji ale obklopuje les se spoustou turistických i cyklistických tras. Je tu pár hospod, samoška, takže pro život asi v pořádku – pokud vám nevadí úmorné dojíždění do centra.

Žabovřesky

To už jsme zase kousek od středu města, hned za Veveřím. Žáby jsem tu nikdy vřískat neslyšel. Zato jsem tu ale navštívil pár dobrých restaurací a hospod, objevil bezvadné krámky s potravinami, obdivoval spoustu vilek a jednou dokonce málem kývl na poměrně vysoký nájem – to by mě ovšem nesměli předběhnout. Žabovřesky mají pro obyvatele jediné minus: problematickou dopravu. Na Minské řvou místo žab tramvaje jezdící po rozbité trati, panelové sídliště pak protíná čtyřproudka velkého městského okruhu, byť schovaná za protihlukovými bariérami.

Královo Pole

Do roku 1919 bylo „Krpole“ samostatné město a jako svět sám pro sebe funguje dodnes. Má vlastní střed, Slovanské náměstí s moderní parkovou úpravou; vlastní kulturní centrum, Semilasso; vlastní univerzitní městečko, kampus Pod Palackého vrchem; vlastní koupaliště a letní kino, Dobrák; svou jedinečnou nonstop pekárnu na Palackého třídě. Z výjimečných hospod jmenujme Boženku, Srdce, Zubatou žábu a Hodného psa. Prvorepubliková činžáková zástavba se míchá s malými řadovými rodinnými domky. Při výběru bytu ale pozor na tunely Dobrovského, které čtvrť podvrtávají relativně nízko pod zemí – některé vnitrobloky padly za oběť betonovým výztuhám, které občas nestačí, a stěny domů nad tunely tak praskají a praskají.

Řečkovice a Medlánky

Znovu jsme skoro za Brnem. Řečkovice jsou poněkud fádním mixem rodinných domů a panelové zástavby tyčící se nad dálniční výpadovkou. Zato pro Medlánky mám slabost; když odhlédnete od horší dopravní dostupnosti do města, můžete si je zamilovat pro nízkou vesnickou zástavbu, několik slušných restaurací (Moname) a kaváren (Coffee Club) a malebné okolí sportovního letiště, kde budete na svých procházkách pozorovat přistávající kluzáky.

Masarykova čtvrť, Pisárky, Stránice

Není důležité, kde jedna vilová čtvrť končí a druhá začíná. Všechny obrůstají Kraví horu a Wilsonův les a v místních panských sídlech najdete nejlepší bydlení v Brně, když na to máte. A když vám nevadí, že tu trochu chybí služby – ačkoliv to usilovně zlepšují nové kavárny Klafé a del Saggio. Detailně tuhle část popisuje kapitola Průvodce lepšími čtvrtěmi.

Komín

V údolí Svratky se nežije špatně; do všech stran příroda, na České jste tramvají za deset minut a vybrat si můžete buď z domků hned dole u řeky, nebo z bytů na malém úhledném sídlišti na kopci, poblíž medláneckého letiště.

Jundrov

Má tajná láska. Naproti Komínu přes Svratku šplhá prudce do kopce tahle vesnice, pravda, trochu zhyzděná obrovskými deskovými paneláky nahoře. Roste tu hodně nových vil a bytových domů, na to se nabalují nové a nové restaurace a kavárny; přednost ale dávám těm nejstarším hospodám hned u řeky, hostinci Na Piavě a nálevně v domku naproti.

Kohoutovice

Po Lesné nejkvalitnější brněnské sídliště. Vrůstá do něj les, a ne ledajaký – hned za paneláky je plot obory Holedná, kde se můžete navzájem plašit se stády daňků. Znám spoustu lidí, kteří mírný nedostatek služeb a horší spojení s centrem rádi překousnou výměnou za výhled na celé Brno, za čistý vzduch a možnost sednout po práci na kolo a hned jezdit přírodou. Mimochodem: Kohoutovice poznáte na panoramatu kopců v západní části Brna podle trojúhelníku postaveného na špičku: kohoutovického vodojemu.

Bystrc

Podobně jako jsou dvoje Kohoutovice nebo dva Komíny, i „Bajstr“ je rozdělený do dvou částí, rozdíl je tu ale zdaleka největší. Zatímco stará Bystrc v údolí Svratky, pod úrovní přehrady, patří k nejkrásnějším vesnickým jádrům v Brně, sídliště je naopak betonovým peklem, a nic na tom nemění ani – pomalá – revitalizace. Na druhou stranu tu jsou levné byty a všude okolo pěkná příroda. Především přehrada a její okolí.

Nový Lískovec

Fádní panelové sídliště s domy nalepenými na sebe. První část, kterou vidíte, když po dálnici přijíždíte z Prahy. Kladné body má pouze za koniklecovou rezervaci, která ovšem kvete jediný týden v roce (začátkem dubna), a pak za nově opravený lesopark.

Starý Lískovec

Podobná díra jako Lískovec nový, ovšem s jednou nepopiratelnou, byť ne příliš praktickou výhodou: tohle sídliště je plátnem writera Tima. Pokud máte rádi inteligentní graffiti, můžete tu žít jako v galerii.

Bohunice

Klasika: dole pozůstatky vesničky, nahoře nepříliš vzhledné sídliště. Z celého Brna je vidět obří komplex fakultní nemocnice, vedle kterého v posledních letech vyrostl kampus Masaryčky. Právě ten místo výrazně oživil, spolu se sousedním obchoďákem Campus Square. Bohunice jsou čtvrť na rozcestí: může z nich být nakonec pěkná část města, stejně jako ghetto. Uvidíme, jak se povedou ambiciózní plány radnice i univerzity, mezi kterými je i divoký návrh lanovky vedoucí sem nahoru od výstaviště.

Komárov

Tak krásná vesnice to bývala. S mlýnským náhonem, úzkými uličkami… pak v 80. letech přijely bagry, a teď tu nad výpadovkou na Bratislavu ční obrovské deskové paneláky. Rychle odtud pryč! Trochu tím sice křivdím kostelu sv. Jiljí, ale stejně: v Komárově není nic k vidění.

Slatina

Daleko za městem, se kterým ji spojuje trolejbusová linka k hlavnímu nádraží, hraje si Slatina svou vlastní ligu. Za humny je průmyslová zóna Černovická terasa, což ze čtvrti činí zajímavé místo pro všechny mravenečky Daikinu a Honeywellu. Jinak bych hledal štěstí spíš jinde.

Černovice

A nakonec část, která se používá jako synonymum zde přítomného blázince: „Odvezou mě do Černovic.“ Jak jednou řekl můj kamarád Bolek, který tu bydlí: Černovice jsou první čtvrť směrem od nádraží, kde člověka ráno budí kohoutí kokrhání. Výhodou a nevýhodou místa je, že je ze všech stran odříznuté od zbytku města čtyřproudkou, železnicí nebo Svitavou, popřípadě více bariérami zároveň. Najdete tu klid, ale to je taky všechno, co tu najdete.

Haluze, které se jinam nevešly

Myslím, že by místo „Žít Brno“ měl slogan města znít: „Děcka, fakt?“ Jedním z půvabů Brna totiž je, že se mnohdy nedá snadno rozeznat, kdy si z vás někdo dělá legraci a kdy se to myslí úplně vážně.

Blob na Lesné

Zatímco Praha nebyla na Kaplického organickou architekturu připravena, Brno toho snese hodně. Výrobce limonád Pepsi tedy v roce 2011 zainvestoval do blobu fungujícího jako přístřešek na zastávce Loosova. Vyjádření tohoto brněnského rodáka a jednoho z otců funkcionalistické architektury, který proslul výrokem „ornament je zločin“, bohužel získat nemůžeme.

- autobusová zastávka Loosova

Z piedestalu přes jatka do blázince

Na Moravském náměstí stával Německý dům a před ním pomník císaře Josefa II. od sochaře Antona Breneka. Po vyhlášení československé samostatnosti čeští vlastenci sochu strhli; neznámo kdo pak Josefa II. odvezl a zakopal v areálu městských jatek na Křenové ulici. Tam císař odpočíval až do roku 1947, kdy na něj náhodou přišli. Vincenc Makovský pak sochu umístil na zahradu fakulty architektury, kde se na ni opět zapomnělo. Nakonec v roce 1988 se architekt Karel Volavý domohl přemístění Josefa II. do rekonstruovaného areálu psychiatrické léčebny v Černovicích, v jejímž parku blahosklonně kyne duševně nemocným dodnes.

- Húskova ulice

Tramvajová zastávka na Obilním trhu

„Brr, tady je to hnusný, už aby ta čtyřka jela!“ – A přitom… tahle zastávka byla, vlastně pořád je, klenotem meziválečné brněnské architektury. V roce 1926 ji jako jednu ze svých prvních staveb navrhl mladý Oskar Poříska, který se skvěle popral s malým půdorysem a kromě přístřešku pro cestující na něm nechal postavit i veřejné záchodky. V suterénu.

Žel, přístřešek od 80. let chátrá a spodní část je uzamčená. To ji ještě potkal lepší osud než další ikonické Pořískovy zastávky – „hříbek“ na Svoboďáku a čekárnu na Moravském náměstí. Po obou už je veta.

Na přehlídce Městské zásahy 2011 představili architekti Tomáš Rusín a Ivan Wahla jednoduchý nápad, jak vrátit do mistrovského minidíla na Obilňáku život – ruinu přetvořili na kavárnu. Bohužel jen na ilustraci. Ve skutečném světě na to chybí peníze. Pořískův majstrštyk tak žije aspoň v záhlaví webu Poznej Brno.

- zastávka Obilní trh

Hitlerova dálnice a pilíř jejího mostu u přehrady

Ze severní části Říše do jižní to bylo za Hitlera, co by panzerfaustem přes okleštěný protektorát dohodil a zbytek domašíroval, ale přes úzké moravské silnice trvala cesta příliš dlouho. Proto se Němci snažili region v první části války přetnout dálnicí. Nikdy ji nedokončili. Pozůstatky přípravných prací jsou vidět i v Brně, a to hlavně na dvacetimetrovém pilíři trčícím ze zeleně přímo u hráze. Za dvě dekády by tudy skutečně měla vést transevropská silnice, místní jsou ale vytrvale proti. Proto s prohlídkou nespěchejte, ten pilíř tu bude strašit ještě hodně dlouho.

- Přehradní

Zamilované vzkazy na Velké Klajdovce

Napsat někomu milostné psaníčko desetikilovými šutry na ploše pět krát patnáct metrů dá fušku, některé romantiky to ale neodradí. Lom na Velké Klajdovce v lesoparku Hády nad městskou částí Líšeň funguje jako vzkazník už několik let. Z jeho horní části kromě obřích nápisů uvidíte za pěkného počasí celé Brno. Dávejte ale prosím pozor – nezdá se to sice, je to však docela výška a pár lidí se tam v posledních letech zabilo nebo zmrzačilo.

- Hády

Papežská kotva a kříž

Co čert nechtěl, Brno v roce 2009 navštívil papež Benedikt XVI. (Znalci poznali, že jsem tenhle vtip ukradl z České sody.) Tuřanské letiště, kde se konala masová mše, tehdy na základě návrhu architekta Marka Štěpána ozdobily křesťanské symboly: jedenáctimetrová kotva a dvanáctimetrový kříž. Oba později našly svá nová, nepřehlédnutelná umístění. Kotva logicky putovala do přístaviště na Brněnské přehradě. Kříž se tyčí v horní části Denisových sadů, pod katedrálou na Petrově, směrem k hlavnímu nádraží. Stojí na něm: „Přistup blíž“ – jenže je za plotem.

- kříž: 49.190428, 16.608425, kotva: 49.230065, 16.516359

Jízda historickou tramvají

Každý víkend přes den, od 10. června do poloviny září, se na trati mezi Komenského náměstím, Svoboďákem a Novými sady můžete projet drncající tramvají z dvacátých let. Stačí vám na to běžná jízdenka. Zážitek to je hlavně pro děti. A tatínky.

- dpmb.cz

Salsa pod Petrovem

Za letních čtvrtečních večerů, obvykle od června do září, se zkuste přidat k desítkám lidí, kteří poblíž obelisku v Denisových sadech tančí pod širým nebem salsu. Omlouvám se za klišé, ale ta „atmosféra je neopakovatelná“.

I když si vyrazíte jen na čumendu, nezapomeňte přispět na ozvučení dobrovolným vstupným.

- Denisovy sady, facebook.com/groups/76728426924

Hrášek z pivních sklenic

U ústí Úvozu do Mendlova náměstí připomíná pokusy zakladatele genetiky s luštěninami dvoumetrový hrášek sestavený z pivních půllitrů. Svítící „pulihrášek“. Milý pivovare Starobrno, bez ironie, díky za něj.

- Mendlovo náměstí

Živý podchod pod Heršpickou

Podchod pod šestiproudou Heršpickou ulicí v jižním centru fungoval dlouhé roky jako odkladiště haraburdí – až se jej stavitelé sousedního kancelářského centra v roce 2010 rozhodli vyčistit a oživit. Chodce a cyklisty jím teď provází dynamické osvětlení, reagující na jejich pohyb.

- křížení Heršpické ulice a Štýřického nábřeží

Ještě stojí za zmínku…

…sportovní stadion pro víc než 50 000 diváků za Lužánkami, který už deset let zarůstá náletovými dřevinami. Dovnitř vás ochranka nepustí, zkázu si ale lze prohlédnout z návrší nad královopolským Teskem. | Obchod s potravinami na Cyrilské, vyzdobený obrazy československých prezidentů. Tribuna vášnivých politických debat, podpořených vínem za 12 korun za dvě deci. | Starý Masarykův okruh, který se linul z Lískovce do Bosonoh, Žebětína, Kohoutovic a opět Lískovce. Na Pražské ulici severozápadně od dálničního přivaděče dosud najdete boxy, naproti kohoutovické oboře s divokými prasaty pak na Žebětínské ulici připomíná v Baltisbergerově zatáčce smrt stejnojmenného německého závodníka v roce 1956 malý, již několikrát zmíněný pomníček. Dál směrem ke kohoutovickému sídlišti označuje místo tragické nehody ve Farinově zatáčce (dva mrtví a tucet zraněných v roce 1949) nově vztyčený dvoumetrový kus žuly.

Zdroje a odkazy

Při psaní průvodce jsem kromě vlastních zkušeností a zcela neověřených drbů vycházel z těchto skvělých knih a webů:

Karel Kuča: Brno – vývoj města, předměstí a připojených vesnic. Naprosto vyčerpávající publikace o tom, jak se z jedné pevnosti a vísek okolo stalo město.

Jiří Endler: Příběhy brněnských hřbitovů. Šikovný průvodce akorát tak do fotobrašny.

Jan Sedlák, Iveta Černá, Dagmar Černoušková, Jindřich Chatrný, Lenka Kudělková, Jindřich Vybíral: Slavné brněnské vily. Nutno vlastnit, pokud vás aspoň trochu zajímá architektura.

Jaroslav Klenovský: Brno židovské. Historie a památky židovského osídlení města Brna. Nejdetailnější průvodce židovským Brnem.

Doporučuju taky následující weby:

Encyklopedie města Brna (encyklopedie.brna.cz) — hodnotné stránky s nedozírnou galerií starých fotek.

Brněnský architektonický manuál (bam.brno.cz) — průvodce meziválečnou architekturou představuje skoro čtyři stovky staveb. Boží.

Kafélanka (kafelanka.cz) — pečlivě vychozený a vylezený katalog bunkrů, propustků a dalších pokladů ztrácejících se v náletových dřevinách.

Prigl (prigl.cz) — ohromně zábavný průvodce nízkopříjmovým Brnem, hernami, putykami, videopůjčovnami… Nepřehlédněte mapu haluzí.

Digitalizované staré mapy Moravy a města Brna (vilemwalter.cz/mapy) — výjimečný archiv desítek detailně naskenovaných map z 19. a první půlky 20. století.

Židovská obec Brno (zob.cz) — vyčerpávající informace o historii a současnosti židovské komunity ve městě.

Brno Now (brnonow.com) — anglický web o dění v Brně, který připravuju já sám.

Michal Sänger foodblog (sanger.foodblogs.cz) — kdybych mohl z pustého ostrova sledovat jediný blog, byl by to tenhle proud Michalových epikurejských zážitků.

Samé dobré věci (samedobreveci.blogspot.cz) — tipy na nové podniky v Brně a okolí, pěkné fotky.

Chilli Julie (chillijulie.cz) — Julie udělala před několi kalety z kávy a jídla v Brně Téma. Svůj blog už aktualizuje jen sporadicky, archivy ale pořád skrývají spoustu čtení.

Streets of Brno (streetsofbrno.blogspot.cz) — pěkný blog zachycující pouliční módu.

Město hudby (www.mestohudby.cz) — s ohromnou pečlivostí připravovaný web o koncertech, hudebnících a kulturní politice.

Urbanismus Brno (urbanismusbrno.cz) — živý blog o brněnské architektuře a, světe div se, urbanismu.

Cliche Brünn (cliche-brunn.cz) — blog kavarenských povalečů zachycující o kultuře v kavárnách a kavárenské kultuře. Včetně katalogu kaváren.

Ahoj Brno (ahojbrno.cz) — užitečné jsou tipy na aktuální výstavy a akce.

Tiráž

Kašpárkův průvodce Brnem pro roky 2014–16

Michal Kašpárek (michal.kasparek@gmail.com)

Vydáno vlastním nákladem v červnu 2014

Redakční uzávěrka: 1. 5. 2014

Korektury: Jaroslav Tesař

Fotografie na obálce: A. V.

Mapy s využitím podkladů z OpenStreetMap